Справа № 946/607/26 
Провадження № 2-а/946/51/26  

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2026 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області
в складі: головуючого судді – Присакар О.Я.,
за участю: секретаря судового засідання – Воронової В.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїлі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, - 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови № R48268 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 31 серпня 2025 року начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн.,закриття справи про адміністративне правопорушення та стягнення судових витрат мотивуючи тим, що позивач є особою з інвалідністю, позивачу надано відстрочку від призову під час мобілізації, яка є чинною та не скасованою. Інформація про інвалідність та надану відстрочку внесена до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних га резервістів, а також відображається в державних електронних інформаційно-комунікаційних системах, доступ до яких має відповідач. Відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», особи з інвалідністю не підлягають призову під час мобілізації та не зобов`язані з`являтися до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки без наявності належним чином врученої повістки та законних підстав. Позивач не змінював персональні дані, які відповідно до закону підлягають уточненню, зокрема: місце проживання, стан здоров`я, сімейний стан чи інші відомості, що могли б зумовити обов`язок повторного звернення до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Жодних повісток від ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач ніколи не отримував, за отримання повісток не розписувався, про необхідність з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_2 належним чином повідомлений не був. У певний момент у позивача в мобільному застосунку з`явилася інформація про його, нібито, перебування у розшуку. З метою з`ясування підстав такого розшуку він самостійно звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час перебування в ІНФОРМАЦІЯ_2 посадова особа повідомила позивачу, що зараз «виправить ситуацію», попросила надати мобільний телефон, після чого самостійно здійснювала певні маніпуляції в телефоні позивача, після чого запевнила, що статус «розшук» зникне протягом однієї-двох діб. Жодного протоколу про адміністративне правопорушення складено не було, розгляд справи не проводився, пояснення у позивача не відбиралися, його права, передбачені КУпАП, не роз`яснювалися. Позивач не подавав жодних заяв про визнання вини, не підписував жодних документів та обґрунтовано вважав, що питання з розшуком врегульоване, оскільки жодних порушень з його боку не існувало. Лише згодом позивачу стало відомо про існування постанови № R48268 від 31.08.2025 року, на підставі якої було відкрито виконавче провадження, у зв`язку з чим заблоковано його банківські рахунки. Копія постанови позивачу не вручалася, поштовим зв`язком не надсилалася, що позбавило його можливості своєчасного оскарження. Як вбачається зі змісту постанови, вона не містить жодних фактичних обставин та належних доказів, на основі яких відповідач встановив наявність події та складу адміністративного правопорушення. Відсутні відомості проте, чи перебував позивач на військовому обліку, які саме відомості та у який строк ним не були повідомлені, а також чи викликався позивач повісткою для оновлення даних. Крім цього, всі облікові дані щодо ОСОБА_1 наявні в державних реєстрах та інформаційно - комунікаційних системах, доступ до яких мають посадові особи ІНФОРМАЦІЯ_2 , що виключає необхідність їх додаткового уточнення з боку позивача. Позивач не отримував повістку для явки до ІНФОРМАЦІЯ_2 для направлення на ВЛК, направлення на ВЛК також не отримував. Відповідно до п.63 Постанови № 560 на ВЛК не направляються особи з інвалідністю. Оскаржувана постанова винесена після спливу встановленого законом строку притягнення до адміністративної відповідальності за не проходження ВЛК, оскільки обов`язок щодо її проходження (у разі його наявності) виник значно раніше, а будь-які дії, які б переривали або поновлювали перебіг строку притягнення до відповідальності, відповідачем не доведені.
В судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву від 11.05.2026 року про розгляд справи за його відсутності, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.
В судове засідання представник відповідача не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив не надав.
Згідно ст. 268 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-2, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки до електронного кабінету, а за його відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.02.2026 року від відповідача були витребувані докази, при цьому ухвала суду не була виконана.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Судом встановлено, що 31.08.2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , було прийнято постанову № R48268 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 31 серпня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн.
З постанови № R48268 від 31.08.2025 року вбачається, що за результатом вивчення відомостей та реєстрової інформації Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, встановлено, що ОСОБА_1 не пройшов (відмовився від проходження) ВЛК (п.2 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист», встановлений абзацом сьомим частини третьої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»), чим допустив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210 КУпАП.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, що затверджений Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України введений воєнний стан з 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався, і продовжує свою дію на час розгляду справи.
В силу ч.1 ст. 210 КУпАП порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку - тягне за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до ч. 3 наведеної статті вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період - тягне за собою накладення штрафу від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, суд зазначає, що стаття 210 КУпАП визначає відповідальність за порушення, призовниками, військовозобов`язаними, резервістами Правил військового обліку, в тому числі в особливий період.
Зазначена норма є бланкетною, тож при її застосуванні необхідно застосовувати законодавчі акти, які визначають, зокрема, правила військового обліку.
Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджений постановою Кабінету Міністрів Українивід 30 грудня 2022 р. № 1487.
Згідно п.1 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, цей Порядок визначає механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовий облік) центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами (далі - державні органи), органами місцевого самоврядування, органами військового управління (органами управління), військовими частинами (підрозділами) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, підприємствами, установами та організаціями, закладами освіти, закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності (далі - підприємства, установи та організації), а також визначає особливості ведення військового обліку громадян України, які постійно або тимчасово перебувають за кордоном.
Втім, оскаржувана постанова не містить жодних відомостей про конкретний пункт Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, який було порушено позивачем.
Так, згідно з ч. 3 ст. 210-1 КУпАП порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період - тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Натомість, в оскаржуваній постанові зазначено, що позивач порушив ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист», не пройшов (відмовився від проходження) ВЛК.
Згідно ч. 13 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу",
громадяни України, які перебувають на військовому обліку, направляються для підготовки до військової служби, особи, які призиваються, направляються або приймаються на військову службу, приймаються на службу у військовому резерві, та військовозобов`язані, призначені для комплектування посад за відповідними військово-обліковими спеціальностями та іншими спеціальностями в Службі безпеки України під час проведення мобілізації, проходять обов`язковий медичний огляд, крім випадків, передбачених цим Законом. Порядок проведення медичного огляду затверджується відповідно Міністерством оборони України, центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, Службою безпеки України, Службою зовнішньої розвідки України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Перелік військово-облікових спеціальностей затверджується Міністерством оборони України, а інших спеціальностей в Службі безпеки України - Головою Служби безпеки України.
Відповідно до ч. 13 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи, наказом міністра оборони України № 402 від 14.08.2008 року було затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України.
Таким чином, проходження медичного огляду з метою визначення придатності до військової служби регламентується законодавством про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Разом з тим, суд звертає увагу, що оскаржуваною постановою позивачу фактично інкримінується не порушення правил військового обліку (ч. 3 ст. 210 КУпАП), а порушення вимог чинного законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію (ч. 3 ст. 210-1 КУпАП).
Разом з тим, порушення вимог ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист», охоплюються диспозицією ст. 210-1 КУпАП, яка передбачає адміністративну відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, в той час, як норми ст. 210 КУпАП визначають відповідальність за порушення Правил військового обліку.
Однак, позивача притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП, а не ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Тож, при застосуванні до позивача адміністративного стягнення відповідачем допущено невірну кваліфікацію інкримінованого правопорушення.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2025 року по справі № 514/1956/24.
Відповідно до п. 2 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» від 21.04.2024 за № 3621-IX, установлено, що громадяни України віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим Законом (крім осіб, визнаних в установленому порядку особами з інвалідністю), з дня набрання чинності цим Законом зобов`язані до 5 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби. Такі громадяни зобов`язані самостійно звернутися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані та резервісти Служби безпеки України - до Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України, військовозобов`язані та резервісти розвідувальних органів України - до відповідного підрозділу розвідувальних органів України) або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста з метою отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду.
Таким чином, повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби не проходять особи, визнані в установленому порядку особами з інвалідністю.
З довідки до акта огляду медико – соціальною експертною комісією серія 12 ААГ, № 880170 ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності до 01.01.2026 року, дата огляду - 18.12.2023 року.
Враховуючи, що ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності, він не зобов`язаний був проходити повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби.
Відповідно до принципу презумпції невинуватості щодо особи, яка підозрюється у вчиненні злочину або правопорушення, припускається невинність до того часу, поки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому законодавством, і встановлено вироком суду, який набрав законної сили. Всі сумніви щодо скоєння правопорушення тлумачаться на користь особи, що притягується до відповідальності.
Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.
Правова позиція щодо покладення обов`язку доказування саме на відповідача в подібних правовідносинах, викладена в постановах Верховного Суду від 08.11.2018 р. по справі №201/12431/16-а, від 23.10.2018 р. по справі №743/1128/17, від 15.11.2018 р. по справі №524/5536/17.
З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова винесена з порушеннями норм чинного законодавства, оскільки в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення не було з`ясовано всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
З огляду на викладене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд доходить висновку про скасування оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення та закриття справи про адміністративне правопорушення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavinandothersv. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2011 року, остаточне 10.05.2011).
З урахуванням викладеного, судом висвітлено істотні аспекти доводів сторін та не надається детальна відповідь на інші аргументи, використані сторонами, оскільки вони самі по собі, або в сукупності з іншими аргументами та доказами по справі, не впливають на висновки суду.
Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП, а тому складена постанова уповноваженим органом про притягнення його до адміністративної відповідальності є неправомірною.
Відповідно до ч.1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема у разі відсутності складу адміністративного правопорушення.
З урахуванням наведеного, враховуючи, що оспорювана позивачем постанова винесена не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені КУпАП, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та скасувати постанову № R48268 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 31 серпня 2025 року начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн.і закрити справу про адміністративне правопорушення.
На підставі ч. 1 ст. 139 КАС України підлягають стягненню з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 665 грн. 60 коп., за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Керуючись ст.ст. 241, 268, 269, 286 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1  (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення – задовольнити.
Скасувати постанову № R48268 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 31 серпня 2025 року начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн.і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 665 грн. 60 коп., за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Апеляційна скарга на рішення суду подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, протягом десяти днів з дня його проголошення. 
Повний текст рішення складено та підписано 11 травня 2026 року.

Суддя: 	О.Я.Присакар