КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 травня 2026 року м. Київ справа №320/31106/23
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Панченко Н.Д., розглянувши у письмовому провадженні у м. Києві за правилами загального позовного провадження адміністративну справу у місті Києві за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Міністерство юстиції України та Державна установа "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Чернівецькій області", про визнання протиправним та нечинним рішення, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
До Чернівецького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, в якому просив суд:
- визнати протиправною та нечинною Схему тарифних розрядів за посадами осіб рядового і начальницького складу Державної служби України з надзвичайних ситуацій, затверджену наказом МВС України від 06.03.2018 №179, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16.03.2018 за №316/31767;
- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України прийняти новий нормативно-правовий акт, який би відповідав: додатку 6 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб"; законам та підзаконним актам України - складовим законодавства, яке регулює пенсійне забезпечення працівників Державної пожежної охорони МВС України - на заміну нормативно-правового акта, визнаного незаконним;
- зобов`язати МВС України вчинити необхідні дії з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а саме: підготувати нову довідку про розмір грошового забезпечення за основною типовою посадою осіб рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту - "начальник територіального органу" відповідно до додатку 6 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", відповідно до законодавства України, що регулює пенсійне забезпечення працівників Державної пожежної охорони МВС України, з урахуванням рішення Великої Палати Верховного Суду від 24.06.20.20 у справі №160/8324/19 (провадження №11-20заі20), надіслати довідку до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області для проведення перерахунку пенсії позивача.
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду 12 грудня 2022 р. адміністративну справу №600/4252/22-а передано за підсудністю на розгляд Окружного адміністративного суду міста Києва.
На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України №2825-ІХ, Окружним адміністративним судом міста Києва скеровано за належністю матеріали справи №600/4252/22-а до Київського окружного адміністративного суду.
За результатом автоматизованого розподілу, справу № №600/4252/22-а передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Панченко Н.Д.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2023 року відкрите провадження у справі №600/4252/22-а.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2023 року у справі №600/4252/22-а роз`єднані вищезазначені позовні вимоги.
Згідно з вказаною ухвалою суду від 21 серпня 2023 року у справі №600/4252/22-а позовні вимоги щодо зобов`язати МВС України вчинити необхідні дії з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а саме: підготувати нову довідку про розмір грошового забезпечення за основною типовою посадою осіб рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту - "начальник територіального органу" відповідно до додатку 6 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", відповідно до законодавства України, що регулює пенсійне забезпечення працівників Державної пожежної охорони МВС України, з урахуванням рішення Великої Палати Верховного Суду від 24.06.20.20 у справі №160/8324/19 (провадження №11-20заі20), надіслати довідку до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області для проведення перерахунку пенсії позивача - визначено розглядати в межах провадження адміністративної справи № 600/4252/22-а.
Позовні вимоги щодо визнання протиправною та нечинною Схему тарифних розрядів за посадами осіб рядового і начальницького складу Державної служби України з надзвичайних ситуацій, затверджену наказом МВС України від 06.03.2018 №179, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16.03.2018 за №316/31767; зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України прийняти новий нормативно-правовий акт, який би відповідав: додатку 6 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб"; законам та підзаконним актам України - складовим законодавства, яке регулює пенсійне забезпечення працівників Державної пожежної охорони МВС України - на заміну нормативно-правового акта, визнаного незаконним в окреме провадження - виділити і розглядати в окремому (самостійному) провадженні.
Відповідна частина матеріалів справи була передана до Відділу документального забезпечення і контролю (канцелярія) Київського окружного адміністративного суду для присвоєння номеру справи.
Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 13.09.2023 була створена нова адміністративна справа, якій присвоєний номер 320/31106/23 та передана судді 24.11.2023.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року у справі №320/31106/23 відкрите провадження в адміністративній справі, справу визначено розглядати одноособово суддею Панченко Н.Д. за правилами загального позовного провадження.
Розглядаючи матеріали позовної заяви у частині виділених позовних вимог в окремому (самостійному) провадженні суд зазначає наступне.
Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання протиправною та нечинною Схему тарифних розрядів за посадами осіб рядового і начальницького складу Державної служби України з надзвичайних ситуацій, затверджену наказом МВС України від 06.03.2018 №179 позивач зазначав, що за змістом ця Схема не відповідає змісту додатку 6 до постанови КМУ № 704-2017, в якому не відображена посада начальника управління у складі головного управління, прирівняна відповідачем до посади, яку він займав (у контексті зі змістом пунктів 5; 6 Порядку, затвердженого постановою КМУ № 45-2008).
Також, зазначив про те, що застосувати додаток 6 до постанови КМУ № 704-2017, відповідно, не застосувати Схему, затверджену наказом МВС № 179-2018, у його випадку, зобов`язує зміст постанови КМУ № 497-2018.
Позивач вважає, що відповідач під час підготовки оскаржуваного наказу викривив зміст додатка 6 до постанови КМУ № 704. Зокрема, відповідач проігнорував той факт, що у Схемі, затвердженій наказом МВС України № 179 (який має нижчу юридичну силу), відсутня посада начальника територіального органу, яка б відповідала колишній посаді позивача. Таким чином, оскаржуваний наказ суперечить змісту постанови КМУ № 479, яка має вищу юридичну силу.
Щодо клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, суд зазначає таке.
Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві посилається на пропуск позивачем процесуального строку, визначеного статтею 122 КАС України. Проте суд відхиляє зазначені доводи як безпідставні, оскільки предметом оскарження у цій справі є нормативно-правовий акт. 
Відповідно до частини третьої статті 264 КАС України, нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності. Оскільки на момент звернення позивача до суду оскаржуваний акт є чинним, строк звернення до суду не є пропущеним, у зв`язку з чим підстави для залишення позову без розгляду відсутні.
У відзиві на позовну заяву відповідач зауважував, що на момент звільнення зі служби у 2002 році позивач обіймав посаду начальника відділу Державної пожежної охорони УМВС України в Чернівецькій області, який функціонував як структурний підрозділ апарату УМВС. 
З огляду на це, вказана посада за своїм правовим статусом прирівнюється до посади начальника управління у складі головного управління (I, II група областей) відповідно до Схеми тарифних розрядів за посадами осіб начальницького складу головних управлінь (управлінь) ДСНС в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (тарифний розряд 35, тарифний коефіцієнт - 3,76). На переконання відповідача, оскаржуваний нормативно-правовий акт прийнятий у повній відповідності до норм чинного законодавства та актів уряду вищої юридичної сили, відтак підстави для його скасування відсутні.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерство юстиції України проти задоволення позову заперечувала. У наданих поясненнях зазначила, що під час здійснення правової експертизи та державної реєстрації оскаржуваного нормативно-правового акта не було виявлено його невідповідності актам вищої юридичної сили, у зв`язку з чим правові підстави для відмови в державній реєстрації були відсутні.
Надалі учасники справи скористалися своїм процесуальним правом та надали додаткові пояснення, у яких деталізували та підтримали свої правові позиції, викладені в заявах по суті спору.
Ухвалою суду вирішено подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши доводи сторін, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши надані суду докази, що мають вирішальне значення для правильного вирішення спору по суті, суд зазначає таке
Судом встановлено, що на підставі подання Управління МВС України в Чернівецькій області від 24.10.2002 №10/2604 наказом Міністерства внутрішніх справ України від 16.11.2002 року №453 о/с полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 звільнено зі служби в органах внутрішніх справ за п.65 «а» (за віком) з посади начальника Відділу пожежної безпеки УМВС України в Чернівецькій області.
Починаючи з 17 грудня 2002 року позивачу призначено пенсію за вислугу років (33 роки вислуги) відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
З матеріалів справи вбачається, що 16 січня 2020 року позивач звернувся до Департаменту персоналу Міністерства внутрішніх справ України із заявою, в якій у зв`язку з виникненням підстав для перерахунку його пенсії просив підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області оновлену довідку про розмір грошового забезпечення станом на 05 березня 2019 року (на день набрання законної сили рішенням у зразковій справі №826/3858/18) з обов`язковим зазначенням у ній відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, які відсутні у довідці від 22 березня 2018 року №13/4787, для проведення з 01 квітня 2019 року перерахунку основного розміру пенсії позивача. Крім цього, позивач просив надати інформацію про оклад за його посадою як керівника органу територіального управління.
Листом Департаменту персоналу Міністерства внутрішніх справ України від 20 лютого 2020 року №К-2125/22 з посиланням на частину четверту статті 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», пункт 1 Постанови №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (чинним на момент проведення перерахунку пенсій), пункт 6 Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 лютого 2008 року №45, позивача повідомлено про те, що на виконання Постанови №704 наказом МВС України від 06 березня 2018 року №179, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 березня 2018 року за №316/31768 затверджено схеми тарифних розрядів за посадами осіб рядового і начальницького складу Державної служби України з надзвичайних ситуацій. Враховуючи зазначене, посада начальника відділу Державної пожежної охорони УМВС України в Чернівецькій області прирівнюється до посади начальника управління у складі головного управління (І, ІІ група областей) (Схема тарифних розрядів за посадами осіб начальницького складу головних управлінь (управлінь) ДСНС в Автономній Республіці Крим, областях, у м. Києві та у м. Севастополі, тарифний розряд - 35, тарифний коефіцієнт - 3,76). Уточнена довідка про розмір грошового забезпечення позивача для перерахунку пенсії, з урахуванням розміру окладу за посадою начальника управління у складі головного управління (І, ІІ група областей) надіслана до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на заміну раніше надісланої довідки.
Вважаючи протиправним наказ МВС України від 06 березня 2018 року №179, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 16 березня 2018 року за №316/31768, яким затверджено схеми тарифних розрядів за посадами осіб рядового і начальницького складу Державної служби України з надзвичайних ситуацій, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом.
Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання протиправною та нечинною Схему тарифних розрядів за посадами осіб рядового і начальницького складу Державної служби України з надзвичайних ситуацій, затверджену наказом МВС України від 06.03.2018 №179 позивач зазначав, що за змістом ця Схема не відповідає змісту додатку 6 до постанови КМУ № 704-2017, в якому не відображена посада начальника управління у складі головного управління, прирівняна відповідачем до посади, яку він займав (у контексті зі змістом пунктів 5 та 6 Порядку, затвердженого постановою КМУ № 45-2008).
Також зазначив про те, що застосувати додаток 6 до постанови КМУ № 704-2017, відповідно, не застосувати Схему, затверджену наказом МВС № 179-2018, у його випадку, зобов`язує зміст постанови КМУ № 497-2018.
Позивач вважає, що відповідач, під час підготовки оскаржуваного наказу викривив зміст додатку 6 до постанови КМУ № 704-2018, проігнорував відсутність у цій Схемі, затвердженій наказом МВС України № 179-2018 нижчої юридичної сили, посади начальника територіального органу, відповідної його минулій посаді, не відповідає змісту постанови КМУ № 479-2018, яка має вищу юридичну силу.
При цьому позивач акцентував увагу суду на положення Конституції України, які не дозволяють приймати зміни до законодавства, які звужують його права, гарантії та інтереси.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Суд виходить із того, що предметом спірних правовідносин є правомірність визначення Міністерством внутрішніх справ України прирівняної посади для цілей обчислення грошового забезпечення та перерахунку пенсії позивача відповідно до Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Для вирішення цього спору підлягає встановленню місце посади, яку обіймав позивач, у системі органів державного управління на момент проходження служби; правова природа та організаційний статус відповідного підрозділу; співвідношення цієї посади із сучасною системою органів цивільного захисту; межі дискреційних повноважень МВС України при визначенні аналогічних та прирівняних посад.
Судом встановлено, що на момент проходження служби позивач обіймав посаду начальника Відділу пожежної безпеки УМВС України в Чернівецькій області та був звільнений у запас 16 листопада 2002 року.
Оцінюючи правову природу та організаційний статус підрозділу, який очолював позивач, суд зазначає, що відповідно до статей 58-60 Кодексу цивільного захисту України пожежна охорона створюється з метою захисту життя і здоров`я громадян, приватної, колективної та державної власності від пожеж, підтримання належного рівня пожежної безпеки на підприємствах, установах, організаціях і в населених пунктах. Водночас зазначений Кодекс був прийнятий у 2012 році та набрав чинності 1 липня 2013 року, скасувавши попереднє правове регулювання.
Натомість у 1990-х та на початку 2000-х років в Україні діяла воєнізована пожежна охорона МВС України, яка мала статус спеціалізованої служби в системі МВС із дисципліною та організацією, близькою до воєнізованих формувань. Після ухвалення Закону України «Про пожежну безпеку» від 17 грудня 1993 року № 3745-XII була створена Державна пожежна охорона, яка залишалася у структурі МВС і фактично входила до обласних УМВС через управління/відділи державної пожежної охорони. На виконання цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1994 року № 508 було затверджено Положення про державну пожежну охорону, яким визначалися її повноваження, структура, система підрозділів, права посадових осіб та порядок проходження служби за правилами органів внутрішніх справ (із присвоєнням спеціальних звань внутрішньої служби).
Згідно з пунктом 1.1 Положення про Відділ пожежної безпеки УМВС України в Чернівецькій області (матеріали справи, а.с. 20), затвердженого начальником Державного департаменту пожежної безпеки МВС України та погодженого начальником УМВС України в Чернівецькій області, цей Відділ був територіальним органом управління Державного департаменту пожежної безпеки у Чернівецькій області, який діяв у складі УМВС і йому підпорядковувався. Начальник відділу перебував у прямому підпорядкуванні начальника УМВС області.
З огляду на це, доводи позивача про те, що очолюваний ним структурний підрозділ був незалежним та не підпорядкованим управлінню внутрішніх справ в області, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Хоча відділ пожежної безпеки і здійснював функції територіального органу пожежної охорони, однак структурно він перебував у складі Управління МВС області, яке також було територіальним органом МВС. Тобто він не був самостійною цивільною службою чи окремим територіальним органом у сучасному розумінні системи органів виконавчої влади, а організаційно та функціонально виступав складовою частиною обласного УМВС.
Суд враховує, що після реформ 2003- 2013 років система пожежної охорони зазнала докорінної трансформації. Указом Президента України від 27 січня 2003 року № 47/2003 державну пожежну охорону було виведено із системи МВС та передано до Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій (МНС). Акцент діяльності змістився з міліцейських функцій на рятувальні. Указом Президента України від 9 грудня 2010 року № 1085 розпочалася масштабна реформа центральних органів виконавчої влади (ЦОВВ), у результаті якої урядові органи у складі міністерств (зокрема, Державний департамент пожежної безпеки, утворений постановою КМУ № 500) були ліквідовані як такі, що не відповідали новій моделі ЦОВВ (перехід до моделі: служба, агентство, інспекція). Наступним етапом став Указ Президента України від 16 січня 2013 року № 20/2013, яким було утворено Державну службу України з надзвичайних ситуацій (ДСНС) та визначено її правонаступником МНС України та Державної інспекції техногенної безпеки України, що реорганізовувалися. Положення про ДСНС наразі затверджене постановою КМУ від 16 грудня 2015 року № 1052. Паралельно відбулася і зміна статусу особового складу - працівники втратили статус працівників органів внутрішніх справ, а спеціальні звання внутрішньої служби МВС були замінені на спеціальні звання служби цивільного захисту.
Аналізуючи співвідношення колишньої посади позивача із сучасною структурою територіальних органів, суд зазначає, що сучасне Головне управління ДСНС України у Чернівецькій області є самостійним територіальним органом ЦОВВ. 
До його складу входять складні багатофункціональні ланки: апарат Головного управління, Центр забезпечення діяльності, Оперативно-координаційний центр, Центр оперативного зв`язку, електронних комунікацій та інформаційних технологій, Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення, а також державні пожежно-рятувальні підрозділи. 
Своєю чергу, внутрішня структура апарату та центрів містить розгалужену систему управлінь, відділів та секторів (зокрема, Управління цивільного захисту та превентивної діяльності, Управління реагування на надзвичайні ситуації, районні управління тощо). 
Таким чином, начальник Головного управління ДСНС в області здійснює загальне керівництво всім територіальним органом у межах адміністративно-територіальної одиниці. За обсягом загальних повноважень, кількістю сил, засобів та підпорядкованого особового складу посаді начальника Головного управління ДСНС області відповідала посада начальника всього Головного управління (Управління) МВС області, а не керівника одного з його внутрішніх відділів.
Суд наголошує, що визначальним критерієм для прирівняння посад військовослужбовців та осіб начальницького складу, звільнених зі служби, до посад діючих службовців є саме обсяг функцій, рівень відповідальності та масштаби управлінської діяльності, а не виключно лінгвістична схожість чи історичні назви окремих елементів структури. Фактичне розширення та ускладнення завдань, покладених на ДСНС порівняно з колишньою ДПО МВС, зумовило об`єктивну неможливість лінійного прирівняння керівника внутрішнього відділу УМВС області до керівника самостійного територіального органу ЦОВВ (Головного управління ДСНС).
Для визначення ієрархічного рівня підрозділів суд звертається до постанови Кабінету Міністрів України від 12 березня 2005 року № 179 «Про упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади, їх територіальних підрозділів та місцевих державних адміністрацій». Зазначеним актом закріплено ієрархічний підхід до структурних підрозділів: департамент, управління (самостійний відділ), відділ у складі департаменту чи управління, сектор. Нормативами встановлено, що самостійне управління складається не менш як із двох відділів, а самостійний відділ утворюється зі штатною чисельністю не менш як 5 одиниць (у чинній редакції). Управління часто включає відділи, а відділ може бути самостійним структурним підрозділом або входити до складу управління.
Натомість посада начальника Відділу пожежної безпеки УМВС області за своїм місцем у системі органів державного управління, характером повноважень, рівнем організаційної автономії та обсягом компетенції не була тотожною посаді керівника самостійного територіального органу, а організаційно відповідала самостійному управлінню або самостійному відділу у складі головного управління.
Суд також враховує положення постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704. Пунктами 3 та 5 цієї постанови Кабінет Міністрів України визначив загальну систему та схеми тарифних розрядів, одночасно делегувавши державним органам (зокрема МВС України) повноваження щодо визначення порядку виплати грошового забезпечення, а також встановлення посадових окладів за аналогічними або прирівняними посадами у випадках, коли конкретна посада прямо не передбачена затвердженими схемами. Отже, МВС України було наділене нормативними повноваженнями щодо конкретизації та прирівняння посад у межах системи грошового забезпечення, визначеної постановою № 704.
Згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду, розроблення схем співвідношення посад та визначення їхньої аналогії (прирівняння) для перерахунку пенсії належить до виключних дискреційних повноважень відповідних профільних міністерств та відомств. Суд в межах розгляду адміністративної справи не може перебирати на себе функції суб`єкта владних повноважень чи самостійно створювати нові матриці прирівняння посад публічної служби, оскільки це є порушенням принципу розподілу владних повноважень та втручанням у дискрецію відповідача, яка реалізована ним шляхом видання нормативно-правового акта.
Важливою складовою верховенства права є принцип належного урядування (good governance), який покладає на державні органи обов`язок діяти вчасно, послідовно та у спосіб, що є якомога більш чітким і зрозумілим. Водночас цей принцип не обмежує державу у виборі оптимальної моделі організації публічної служби та фінансового забезпечення її працівників.
Реалізуючи делеговані Кабінетом Міністрів України повноваження щодо співвідношення посад, Міністерство внутрішніх справ України діяло в межах легітимної дискреції. Оскільки судова функція полягає в контролі за законністю дій влади, а не в підміні її управлінських рішень, суд не може перебирати на себе повноваження з тарифікації посад, що порушило б баланс стримувань і противаг та втрутилося у сферу компетенції виконавчої гілки влади.
При здійсненні прирівняння уповноважений орган зобов`язаний виходити не з історичної назви чи формального статусу посади, яку обіймав позивач на момент звільнення, а із сучасної системи органів цивільного захисту, чинної структури ДСНС, співвідношення повноважень, рівня управління та місця відповідної посади у діючій організаційній структурі.
Дослідження раніше чинних відомчих наказів (зокрема, наказів МНС від 28 січня 2008 року № 51, № 52, № 53, № 54, прийнятих на підставі постанови КМУ від 7 листопада 2007 року № 1294) та порівняння їх із Додатком 18 до постанови КМУ № 1294 і Додатком 6 до постанови КМУ № 704 підтверджує, що в ієрархії посад після начальника головного управління наступним є начальник управління або самостійного відділу. Посад, які б дозволяли прирівняти начальника внутрішнього відділу структури МВС до керівника всього самостійного територіального органу ДСНС, нормативні акти не містять.
З огляду на наведене, суд погоджується з доводами відповідача про те, що посада начальника Відділу пожежної безпеки УМВС України в Чернівецькій області за своїм місцем у системі органів державного управління, характером підпорядкування, функціональним навантаженням та організаційною структурою є прирівняною та більш співставною з посадою начальника самостійного управління або самостійного відділу у складі Головного управління ДСНС, ніж із посадою начальника всього Головного управління ДСНС області. Сам по собі факт того, що у додатку 6 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 відсутня окрема посада, тотожна історичній посаді позивача, не свідчить про незаконність оскаржуваного акта МВС, оскільки уряд прямо делегував міністерству право здійснювати тарифікацію за аналогічними посадами.
Оскаржуваний наказ МВС України є нормативно-правовим актом підзаконного рівня, який виданий у межах компетенції, пройшов державну реєстрацію в Міністерстві юстиції України та відповідає актам вищої юридичної сили, чинним на момент його прийняття та застосування. Він не може ґрунтуватися на застарілих або вже нечинних нормативних моделях організації служби 1990-х років. Сам по собі факт реформування структури органів чи системи грошового забезпечення не є достатньою підставою для скасування нормативно-правового акта. Держава володіє правом змінювати структуру служби, переглядати штатну побудову та тарифікацію окладів публічних службовців, що визнано і практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях у справах «Vilho Eskelinen and Others v. Finland», «Koufaki and Adedy v. Greece», «Polyakh and Others v. Ukraine».
Оцінюючи доводи позивача крізь призму принципу правової визначеності, суд зазначає, що цей принцип не є абсолютним і не гарантує незмінності правового регулювання чи організаційної структури державних органів на майбутнє. Суспільні відносини перебувають у постійному розвитку, що вимагає від держави адаптації безпекового та рятувального секторів до сучасних стандартів. Трансформація міліцейської структури воєнізованої пожежної охорони 1990-х років у сучасну цивільну службу ДСНС є проявом легітимного реформування. Правова визначеність у даному контексті забезпечується не збереженням застарілих штатних одиниць, а наявністю чітких і передбачуваних перехідних механізмів (зокрема, згаданого правового запобіжника частини третьої статті 63 Закону № 2262-XII), які гарантують безперервність соціального захисту особи без штучного вирівнювання нерівнозначних за своїм сучасним змістом посад.
Щодо посилань позивача на порушення його права на законні очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що за практикою ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах «Bellet v. France», «Kopeckэ v. Slovakia») надія на отримання виплат у певному розмірі не може вважатися «законним очікуванням», якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства, або якщо вимоги заявника ґрунтуються на правових моделях, які втратили чинність у зв`язку з реформами. У цьому випадку суб`єктивне переконання позивача щодо належності його посади до вищого тарифного розряду не створює для держави обов`язку здійснювати виплати у бажаному для нього розмірі.
Перерахунок пенсії за Законом України № 2262-XII має здійснюватися у зв`язку зі зміною грошового забезпечення відповідної категорії осіб, забезпечуючи принцип, за яким пенсія має слідувати за актуальним рівнем забезпечення діючих службовців аналогічної категорії.
Законодавець передбачив, що в результаті реформ та реорганізацій нові схеми посад можуть призводити до ситуацій, коли при перерахунку пенсії посадовий оклад за прирівняною посадою стає меншим, ніж був раніше. З метою недопущення звуження прав громадян у ч. 3 ст. 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено правовий запобіжник. Згідно з цією нормою, усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій службовців на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій розміри пенсій є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій. Наявність цього законодавчого механізму унеможливлює звуження вже гарантованого рівня соціального захисту, тому саме по собі визначення прирівняної посади не означає автоматичного порушення прав позивача.
Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний наказ МВС України призвів до фактичного зменшення або обмеження вже призначеного йому розміру пенсії, суд доходить висновку про відсутність порушеного права позивача, яке підлягало б судовому захисту.
За таких обставин, оцінюючи оскаржувані дії та рішення відповідача крізь призму критеріїв правомірності, визначених частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд доходить висновку, що Міністерство внутрішніх справ України діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Посилання позивача на статтю 22 Конституції України як на підставу для задоволення позову є неспроможними, оскільки в ході судового розгляду не встановлено факту звуження змісту чи обсягу вже існуючих прав та соціально-економічних гарантій особи. Конституційний принцип недопустимості звуження прав і свобод громадян не є абсолютним запереченням можливості проведення державних реформ і не означає статичності чи незмінності організаційної структури органів виконавчої влади, системи посад або механізмів їхнього прирівняння при модернізації публічної служби.
Сама по собі суб`єктивна незгода позивача із затвердженим відповідачем співвідношенням його колишньої посади до сучасної посади в структурі ДСНС України не може слугувати самостійною підставою для визнання нормативно-правового акта протиправним.
Суд наголошує, що розроблення схем співвідношення та визначення аналогічних посад у системі грошового забезпечення належить до виключної компетенції та дискреційних повноважень відповідного суб`єкта владних повноважень. Судовий контроль у цій сфері є обмеженим: оцінці підлягає лише законність процедури прийняття рішення та відсутність ознак очевидної необґрунтованості, свавільності чи дискримінації. У даній справі судом не встановлено жодних ознак дефекту легітимності, свавілля чи порушення балансу інтересів при прийнятті МВС України наказу від 06.03.2018 № 179. Втручання суду у сферу управлінської дискреції виконавчої влади за відсутності явної невідповідності рішення критеріям пропорційності або перевищення компетенції було б прямим порушенням принципу розподілу владних повноважень.
Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України прийняти новий нормативно-правовий акт на заміну оскаржуваному наказу, суд зазначає, що відповідно до засад конституційного ладу та положень статті 19 Конституції України, суд не вправі перебирати на себе нормотворчі функції суб`єкта владних повноважень чи визначати зміст і правову модель майбутнього регулювання. Прийняття нормативно-правових актів є формою реалізації виключної компетенції органів виконавчої влади. Оскільки судом не встановлено протиправності наказу МВС України від 06.03.2018 № 179, будь-які похідні вимоги про зобов`язання вчинити дії щодо нормотворення є безпідставними.
Згідно зі статтями 72-76 КАС України, обов`язок доказування та представлення належних, достовірних і достатніх доказів покладається на сторони процесу. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення. 
Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх взаємозв`язку, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати розподілу не підлягають і покладаються на позивача.
Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Міністерство юстиції України та Державну установу "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Чернівецькій області", про визнання протиправним та нечинним рішення, зобов`язання вчинити дії, відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 25.05.2026.

Суддя Панченко Н.Д.