ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2026 року
м. Київ
справа № 370/1545/22
провадження № 51-532км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
представника потерпілої ОСОБА_8 ,
розглянуву відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021110000000535, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого там само, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та потерпілої  ОСОБА_9 на вирок Макарівського районного суду Київської області від 07 травня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 січня 2026 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами попередніх інстанцій обставини
За вироком Макарівського районного суду Київської області від 07 травня 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 1500000 грн моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено.
Суд вирішив питання щодо процесуальних витрат, накладеного на майно арешту, а також долю речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду встановлено, що 03 серпня 2021 року приблизно о 17:00 ОСОБА_6 , керуючи вантажним автомобілем марки «Daf XF 95», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в зчіпці з причепом марки «Burg», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався по вул.Київській с. Бишів Фастівського району Київської області від центру вказаного села в напрямку с. Пашківка, в порушення вимог пункту 2.3 б) Правил дорожнього руху (далі - ПДР), під час вибору безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку на вказаній ділянці дороги, а саме спуск та заокруглення дороги праворуч, чим порушив вимоги пункту 12.1 ПДР, внаслідок чого не впорався з керуванням та виїхав ліворуч на зустрічну смугу руху, при цьому перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки, чим порушив вимоги п. 34.1.1 ПДР, де здійснив зіткнення з автомобілем марки «Daimler-Benz 200», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_10 , який рухався в зустрічному напрямку, тобто до центру с. Бишів, в межах своєї смуги руху. 
В результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) ОСОБА_10 та пасажир автомобіля «Daimler-Benz 200», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_11 загинули на місці події. 
Грубе порушення водієм ОСОБА_6 вимог пунктів 2.3 б), 12.1 та 34.1.1 ПДР перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП та настанням наслідків у виді смерті потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Київський апеляційний суд ухвалою від 07 січня 2026 року вирок суду першої інстанції залишив без змін, а апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення. 
Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали
Засуджений  ОСОБА_6  у касаційній скарзі просить змінити вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову. Звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки та поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 вказаного Кодексу. Відмовити у цивільному позові потерпілої ОСОБА_9 про стягнення з нього моральної шкоди.
Вважає, що оскаржені судові рішення є незаконними та необґрунтованими, постановлені з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 
Вказує про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, та стверджує, що судами попередніх інстанцій належним чином не враховано обставин, які свідчать про наявність підстав до звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. А саме, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності; з першої хвилини події визнав вину та щиро розкаявся; активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення; добровільно і в повному обсязі відшкодував матеріальну шкоду (3000 доларів США та 270000 грн), а також добровільно виплатив потерпілій 293000 грн моральної шкоди; активно сприяв усуненню наслідків злочину, задля чого позичив кошти у родичів та знайомих; має позитивні характеристики з місця проживання, роботи, органу місцевого самоврядування; має стійкі соціальні зв`язки, сім`ю, сина-студента на утриманні; страждає на низку хронічних захворювань, що потребують постійного лікування; що відсутні будь-які обставини, які обтяжують покарання. Орган пробації у досудовій доповіді дійшов чіткого і недвозначного висновку про низький ризик повторного кримінального правопорушення, низький рівень небезпеки для суспільства, можливість виправлення без ізоляції від суспільства. Неврахування такого висновкує невиправданим та суперечить меті його складання, яка визначена у Законі Україні «Про пробацію». 
Зазначає, що постійно звинувачує себе в тому, що був недостатньо уважним до обстановки на дорозі, відчуває глибокий жаль та щире розкаяння щодо скоєного, розуміє, що втрата, яку він заподіяв доньці загиблих, є невимовно важкою та невиправною, проте дуже сподівається на її пробачення.
Засуджений вказує, що суми коштів, які йому вдалось перерахувати потерпілій ОСОБА_9 на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, для нього і його сім`ї є дуже значними, істотно перевищують їх доходи, враховуючи зокрема, що він втратив основну роботу після того, як звернувся до керівництва роботодавця (ТзОВ «Бусол») з проханням фінансово допомогти доньці загиблих або позичити йому гроші для цих цілей. Просить суд не позбавляти його волі, адже працюючи він зможе й надалі компенсовувати моральну шкоду і продовжувати своїми активними діями сприяти усуненню наслідків, завданих злочином, а також повертати борги.
У касаційній скарзі також наведено доводи про неправильне вирішення судом цивільного позову. Засуджений стверджує, що цивільний позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки за усталеною практикою Верховного Суду в постановах від 20 жовтня 2022 року у справі № 349/381/19, від 19 червня 2019 року у справі № 630/163/16-к шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки під час виконання працівником трудових обов`язків, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела, а не водієм транспортного засобу. На момент ДТП  ОСОБА_6 перебував у трудових відносинах з ТзОВ «Бусол», керував транспортними засобами у межах і під час виконання трудових обов`язків, отже, належним відповідачем є саме ТзОВ «Бусол».
Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про залучення ПАТ «HACK «Оранта» та ТзОВ «Бусол» до участі у справі в якості третіх осіб, оскільки відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц) у межах страхової суми боржником у деліктному зобов`язанні є страховик, а не водій. 
При цьому, сторона цивільного позивача не зверталася із заявою про заміну відповідача на належних відповідачів: роботодавця засудженого - ТзОВ «Бусол», а також ПАТ «HACK «Оранта», де застраховано цивільно-правову відповідальність власника транспортних засобів. Оскільки засуджений є неналежним відповідачем, то вказане є безумовною підставою для відмови у задоволенні цивільного позову.
Крім того, суд першої інстанції розглянув цивільний позов без постановлення ухвали про прийняття його до провадження, що прямо суперечить ч. 5 ст. 128 КПК у системному зв`язку з нормами ЦПК.
Потерпіла  ОСОБА_9  у касаційній скарзі просить змінити оскаржені судові рішення та призначити засудженому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Задовольнити її цивільний позов, стягнути з ОСОБА_6 3000000 грн моральної шкоди.
Вказує, що оскаржені судові рішення не відповідають вимогам ст. 370 КПК, а ухвала апеляційного суду - і ст. 419 КПК, наводить доводи щодо незгоди з визначеним судом розміром моральної шкоди. 
Зазначає, що під час апеляційного розгляду 07 січня 2026 року ОСОБА_6 , вважаючи неспіврозмірним заявлений до відшкодування розмір моральної шкоди зі спричиненою шкодою, не визнав повністю позовні вимоги. 
Проте, внаслідок протиправних дій засудженого настали непоправимі наслідки для неї у вигляді настання смерті найрідніших їй осіб - обох її батьків. Вона ніколи не зможе їх побачити, порадитися, порадіти разом з ними, отримати життєвої поради та допомоги, хоча б словом. Пережита трагедія спричинила їй велике душевне зворушення, зумовила необхідність залучення інтенсивних психологічних ресурсів на відновлення психоемоційного і фізичного стану. Внаслідок стресу, шоку і розпачу, від яких до цього часу вона не може оговтатись, вона перебуває у тривалій депресії і страждає від систематичних панічних атак. У неї залишилось гірке відчуття несправедливості і образи на винуватця ДТП. Вказане у своїй сукупності порушило звичайний спосіб її життя, вимагає від неї душевних, фізичних і матеріальних затрат для подолання і компенсації завданої шкоди.
Суд апеляційної інстанції у своїй ухвалі фактично продублював твердження місцевого суду, не надав власної оцінки подіям, що обумовило неправильне вирішення її доводів.
Вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, оскільки за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість.
Зазначає, що суди попередніх інстанції не врахували, що внаслідок перевищення швидкості (порушення п. 12.1 ПДР), ОСОБА_6 виїхав на зустрічну смугу руху, при цьому перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки, чим додатково грубо порушив вимоги п. 34.1.1 ПДР. Грубе порушення обвинуваченим ОСОБА_6 вимог пунктів 2.3 б), 12.1 та 34.1.1 ПДР перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті батьків потерпілої. Наведені дії засудженого свідчать про високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого, а також відповідним чином характеризують особу винуватого.
Вказує про відсутність таких обставин, що пом`якшують покарання, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки повідомлення про ДТП та виклик швидкої медичної допомоги було здійснено сторонньою особою, а не засудженим; всі обставини вчиненого кримінального правопорушення були встановлені виключно правоохоронними органами, жодних нових фактів у справі, ніж ті, що були встановлені правоохоронцями, самостійно засуджений не повідомляв; останній не висловив щирого осуду своєї поведінки, його ставлення до вчиненого виразилося лише у словах, що не свідчить про щире розкаяння особи у вчиненому; засуджений відшкодував спричинену шкоду лише частково і почав її відшкодовувати лише після оголошення йому підозри, майже через 14 місяців після ДТП. Крім того, в судовому засіданні 12 грудня 2023 року засуджений зазначив, що цивільний позов у кримінальному провадженні він визнає частково - на суму один мільйон гривень і зобов`язується відшкодувати до наступного судового засідання, однак такого не відбулося. Наведені обставини свідчать про часткове визнання вини засудженим з метою пом`якшення покарання. Окрім того, про відсутність щирого каяття свідчить і подання відзиву на позовну заяву, згідно якого сторона захисту просить відмовити у задоволенні цивільного позову про стягнення моральної шкоди.
Від потерпілої ОСОБА_9 надійшли також письмові заперечення на касаційну скаргу засудженого, де вона просить залишити касаційну скаргу без задоволення, на обґрунтування чого наводить відповідні мотиви.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений  ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу засудженого та просили її задовольнити, заперечили проти задоволення касаційної скарги потерпілої. 
Представник потерпілої - адвокат  ОСОБА_8 підтримав вимоги касаційної скарги потерпілої та просив їх задовольнити, заперечив проти задоволення касаційної скарги засудженого. 
Прокурор підтримала касаційні скарги частково, просила скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Інших учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про забезпечення особистої участі або відкладення судового засідання від них не надходило. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до приписів ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також у рішенні має бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Виходячи із завдань і загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
Як передбачено ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Кримінальне провадження щодо  ОСОБА_6 було розглянуто судом першої інстанції в поряду ч. 3 ст. 349 КПК і суд не досліджував матеріалів щодо обставин, які ніким не оспорювалися. 
Призначаючи засудженому покарання, суд першої інстанції врахував суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК є тяжким злочином, особу  ОСОБА_6 , який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем роботи характеризується позитивно, наявність обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК - щире каяття, часткове добровільне відшкодування завданих збитків, відсутність обставин, що обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК.
З урахуванням наслідків вчинення кримінального правопорушення у виді смерті двох осіб, позиції представника потерпілої, який наполягав на призначенні засудженому реального покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення  ОСОБА_6  покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, що зможе забезпечити досягнення мети покарання і буде відповідати загальним засадам призначення покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як ним так і іншими особами. Призначення покарання не в максимальному розмірі, визначеному санкцією ч. 3 ст. 286 КК, місцевий суд визнав доцільним з огляду на особу обвинуваченого, його характеристики та те, що раніше він до кримінальної відповідальності не притягувався. При цьому, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, суд не знайшов підстав для застосування положень ст. 75 КК.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційними скаргами потерпілої та обвинуваченого, дійшов висновку про те, що з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке призвело до смерті двох осіб, конкретних обставин вчинення правопорушення, позиції потерпілої, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов переконання про неможливість досягнення мети покарання без ізоляції від суспільства та обґрунтовано призначив обвинуваченому основне покарання у виді позбавлення волі, яке слід відбувати реально, із призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на максимальний строк. Разом із тим, з урахуванням даних про особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем роботи, наявності обставин, які пом`якшують покарання - щирого каяття, часткового добровільного відшкодування завданих збитків, відсутності обставин, що обтяжують покарання, суд першої інстанції правильно призначив обвинуваченому основне покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією статті для даного виду покарання.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов вмотивованого висновку, що викладені в апеляційній скарзі потерпілої доводи про необхідність призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду. Підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК апеляційний суд не встановив.
Висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для застосування положень статей 75, 76 КК Верховний Суд уважає обґрунтованими.
За приписами ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім передбачених в цій нормі випадків, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Доводи про необхідність звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі приписів ст. 75 КК колегія суддів розглядає в контексті того, що положення вказаної норми підлягають застосовуванню у взаємозв`язку із вимогами статей 50, 65 КК, що вимагає від суду переконливо вмотивувати наявність підстав до висновку про можливість досягнення цілей покарання в конкретному кримінальному провадженні. 
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених статтями 50, 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів як винуватим, так і іншими особами. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.
У касаційній скарзі засуджений посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону про кримінальну відповідальність за результатом власної оцінки окремих із тих обставин, які перевірені апеляційним судом під час апеляційного перегляду та оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку. Про інші обставини, які не були враховані судами попередніх інстанцій, в касаційній скарзі не йдеться. Отже, належного підґрунтя, достатнього для мотивованого висновку про застосування положень ст. 75 КК з урахуванням тяжкості вчиненого злочину і заподіяних наслідків, доводи касаційної скарги засудженого та матеріали кримінального провадження не містять.
Обставини, які, на думку засудженого, свідчать про наявність підстав до застосування ст. 75 КК, а саме те, що він визнав вину, активно сприяв усуненню наслідків злочину, позичаючи кошти у родичів та знайомих, має позитивні характеристики з місця проживання, органу місцевого самоврядування, має стійкі соціальні зв`язки, сім`ю, сина-студента на утриманні, страждає на низку хронічних захворювань, що потребують постійного лікування, то вони хоч і зумовлюють виважений підхід щодо обраного судом заходу примусу, однак відокремлено від інших обставин не є достатніми до належного обґрунтування висновку про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Посилання засудженого на активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення є безпідставним, оскільки як убачається з матеріалів кримінального провадження, ані органом досудового розслідування, ані судами попередніх інстанцій не встановлено такої обставини як активне сприяння розкриттю злочину, а в доводах касаційної скарги не йдеться про абиякі обставини, які встановлені органами досудового розслідування виключно завдяки відповідній активній процесуальній поведінці підозрюваного. При цьому, активним сприянням розкриттю злочину є добровільна допомога слідству, яка виявляється у повідомленні правоохоронному органу або суду обставин і фактів по справі, наданні доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, і таке сприяння має бути активним, ініціативним та підтвердженим доказами. Саме лише визнання винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням розкриттю злочину.
Щодо доводів засудженого про неврахування судом досудової доповіді, згідно з якою ризик вчинення засудженим повторного кримінального правопорушення є низьким, рівень небезпеки для суспільства також є низьким, що свідчить про можливість виправлення його без ізоляції від суспільства, колегія суддів зазначає, що висновок органу пробації не є обов`язковим для суду і враховується у сукупності із іншими обставинами справи, серед яких і тяжкість вчиненого злочину.
Посилання засудженого постанову Верховного Суду від 08 червня 2023 року у справі № 732/979/21 колегія суддів не вважає релевантним, оскільки в кожній справі суд вирішує питання про можливість застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням в контексті конкретного провадження і наведена постанова не містить універсальних висновків про застосування норми права щодо будь-якого провадження. 
Положення ст. 75 КК підлягають застосуванню за умови обґрунтованого переконання суду про можливість досягнення мети покарання, внаслідок звільнення від його відбування, враховуючи при цьому особу та тяжкість кримінального правопорушення.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом насамперед питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку протиправне діяння (ст. 12 КК). Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Форма реалізації кримінальної відповідальності, зокрема і та, що пов`язана зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, в кожному конкретному випадку визначається судом з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання, а за наявності підстав, встановлених законом, вирішити питання про звільнення особи від покарання чи його відбування.
Водночас суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є умови і підстави, визначені ст. 75 КК, у їх взаємозв`язку із положеннями статей 50, 65 цього Кодексу.
Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що звільнення засудженого від відбування покарання із застосуванням ст. 75 КК не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також дотримались загальних засад призначення покарання, визначених статтями 50, 65 КК, з огляду на тяжкість вчиненого злочину, особу винного та обставини, що впливають на покарання.
Колегія суддів, погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій, бере до уваги, що ОСОБА_6 , керуючи вантажним автомобілем в зчіпці з причепом грубо порушив ПДР, що призвело до тяжких наслідків у вигляді смерті двох осіб, чим проявив байдуже ставлення до життя, здоров`я та безпеки людини, що згідно Конституції України є найвищою соціальною цінностю. За встановлених обставин кримінального провадження звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням дієво не вплине на формування думки інших водіїв транспортних засобів про неприпустимість порушення ПДР та чітке розуміння того, що особа має нести невідворотне та справедливе покарання за дії, які потягли смерть людини, отже не забезпечить досягнення цілей, визначених у статтях 50, 65 КК, при тому, що положення ст. 75 КК застосовуються із урахуванням їх приписів.
Таким чином, на переконання колегії суддів Верховного Суду, з огляду на встановлені фактичні обставини цього кримінального провадження, дані про особу засудженого, обставини, які пом`якшують покарання, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про відсутність підстав до застосування приписів статей 75, 76 КК, з наведенням достатніх мотивів у цій частині. 
Посилання засудженого в обґрунтування підстав до звільнення від відбування покарання на обставини, що характеризують його особу, а також враховані як такі, що пом`якшують покарання, колегія суддів не вважає переконливими, оскільки вони вже взяті до уваги судами попередніх інстанцій при визначенні виду та розміру покарання у сукупності і взаємозв`язку з іншими, встановленими судами, серед яких і ті, що визначають тяжкість вчиненого кримінального правопорушення.
Призначаючи  ОСОБА_6  покарання, суди обґрунтовано врахували, що засуджений раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем роботи характеризується позитивно, наявність обставин, що пом`якшують покарання, - щире каяття, часткове добровільне відшкодування завданих збитків, відсутність обставин, що обтяжують покарання. Сукупність встановлених обставин є належним підґрунтям для призначення засудженому мінімального покарання у межах санкції ч. 3 ст. 286 КК.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, що означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру, вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, що повинні братися до уваги під час призначення покарання. В контексті приписів ст. 414 КПК явної несправедливості призначеного ОСОБА_6 покарання через суворість касаційним судом не встановлено. 
Колегія суддів бере уваги, що думка потерпілої не є визначальною для вирішення питання про відповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винуватого, яка правильно врахована судами попередніх інстанцій під час судового розгляду та апеляційного перегляду у сукупності та взаємозв`язку із іншими обставинами, встановленими в цій справі.
З огляду на викладене вище, Верховний Суд відхиляє доводи у касаційній скарзі потерпілої про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. 
Щодо доводів про неправильне вирішення судом цивільного позову, Верховний Суд виходить із такого. 
За вироком суду цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Ухвалено стягнути з останнього на користь ОСОБА_9 1500000 грн моральної шкоди. 
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. 
Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими в КПК. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства (частини 4, 5 ст. 128 КПК).
Статтею 51 ЦПК визначаються правила залучення до участі у справі співвідповідача, заміни неналежного відповідача, ст. 53 цього Кодексу - порядок і підстави залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог. 
У КПК порядок вирішення вказаних питань у кримінальному провадженні прямо не визначений, водночас із урахуванням приписів ч. 4 ст. 128 КПК, вони мають бути вирішені судом у порядку, визначеному ч. 2 ст. 314, п. 3 ч. 2 ст. 315 КПК, під час підготовчого судового засідання. 
Проте, місцевий суд з тих мотивів, що цивільний позивач не заявляла клопотань про залучення до участі як співвідповідачів ТзОВ «Бусол» та ПАТ «HACK «Оранта», всупереч наведеним вище приписам закону необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про їх залучення до справи як третіх осіб.
При цьому, за приписами ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
З аналізу змісту глави 82 ЦК вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.
Згідно з узвичаєною практикою застосування зазначених положень цивільного законодавства, за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року (справа № 426/16825/16-ц) на підставі аналізу норм статей 1187 та 1172 ЦК дійшла висновку про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-ц та № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року № 201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18 (пункт 24)).
Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17(пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)).
Наведене залишилось поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій, що призвело до ухвалення рішення, що не ґрунтується на вимогах закону через безпідставність висновку про стягнення завданої шкоди з водія забезпеченого транспортного засобу. 
Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 419 КПК не надав належної оцінки доводам про неправильне вирішення цивільного позову, не навів обґрунтованих мотивів до їх спростування, що в контексті приписів ч. 1 ст. 412 КПК є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. 
З огляду на те, що допущене місцевим судом істотне порушення вимог кримінального процесуального закону не може бути виправлене під час апеляційного перегляду, і в аспекті застосування приписів ч. 1 ст. 412, п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є безумовною підставою до скасування вироку місцевого суду, ухвалені щодо ОСОБА_6  вирок Макарівського районного суду Київської області від 07 травня 2025 року та ухвала Київського апеляційного суду від 07 січня 2026 року підлягають скасуванню в частині вирішення цивільного позову із призначенням нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. 
Враховуючи вказане, Верховний Суд не вбачає підстав до надання відповідей на інші доводи, викладені у касаційних скаргах засудженого і потерпілої щодо неправильного вирішення цивільного позову, зокрема і на доводи потерпілої про наявність підстав до стягнення моральної шкоди в розмірі, вдвічі більшому, ніж ухвалено судами попередніх інстанцій, оскільки ці питання мають бути вирішені під час нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Макарівського районного суду Київської області від 07 травня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 січня 2026 року в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_6 про стягнення з останнього моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, скасувати та призначити в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. 
У решті оскаржені судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3