Справа № 635/7562/24 
Провадження № 2/635/836/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року сел. Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Бондаренка І.Е.
секретаря судового засідання Козлюк Е.І., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

I. Процедура.

Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 26257018921456 від 13.09.2013 у розмірі 61 231 грн. 72 коп., а також судового збору у розмірі 2 422 грн. 40 коп.

Позивач просив розглянути справу у спрощеному позовному провадженні за відсутності представника банку.

Суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, оскільки спір стосується документально підтверджуваних обставин і може бути вирішений на підставі письмових доказів, поданих учасниками справи. Заслуховування усних пояснень не є необхідним, оскільки у справі не порушуються питання, що потребують безпосередньої оцінки достовірності показань чи поведінки сторін. Такий порядок розгляду відповідає положенням ЦПК України та узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої право на усне слухання не є абсолютним, а письмове провадження є допустимим, якщо сторони мали реальну можливість подати свої доводи і докази, а справа може бути належно вирішена за матеріалами справи (рішення у справі Jussila v. Finland).

Відповідач відзиву не подав, доказів на спростування позовних вимог не надав; однак відсутність відзиву не звільняє позивача від обов`язку доведення підстав та розміру заявлених вимог.

Вирішуючи спір, суд застосовує імперативні приписи законодавства, спрямовані на захист слабшої сторони у споживчих правовідносинах, з власної ініціативи, виходячи з установлених у справі обставин і поданих доказів.

II. Факти.

Позивач послався на те, що 13.09.2013 між Публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 26257018921456.

За твердженням позивача, відповідачу видано кредитну картку з початковим кредитним лімітом 5 000 грн., який надалі збільшено до 38 391 грн. 22 коп.

Позивач зазначив, що станом на 04.06.2024 заборгованість відповідача становить 61 231 грн. 72 коп., з яких 38 004 грн. 96 коп. — заборгованість за кредитом, 23 226 грн. 76 коп. — заборгованість за процентами, 0 грн. 00 коп. — заборгованість за комісією.

Суд дослідив подані позивачем документи.

Документи позивача:

позовна заява;

копія пропозиції укласти договір карткового рахунку від 13.09.2013;

копії документів, що посвідчують особу відповідача та його реєстраційний номер облікової картки платника податків;

розписка про отримання платіжної картки;

відомості з державного реєстру щодо Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал»;

письмова вимога від 05.06.2024;

список згрупованих поштових відправлень щодо направлення письмової вимоги;

довідка про збільшення кредитного ліміту;

розрахунок заборгованості станом на 04.06.2024;

виписки руху коштів;

платіжна інструкція про сплату судового збору;

опис вкладення та реєстр відправки копії позову відповідачу;

довіреність представника позивача;

відомості щодо правонаступництва банку.

Документи відповідача:
відповідач документів до суду не подав.

Інші матеріали:
інші матеріали, які змінюють предмет доказування або підтверджують заперечення відповідача, у справі відсутні.

Суд встановив, що подана пропозиція від 13.09.2013 містить графічне зображення підпису відповідача. Розписка про отримання платіжної картки також містить графічне зображення підпису відповідача.

Водночас у матеріалах справи немає окремого паспорта споживчого кредиту, графіка платежів, підтвердження повної вартості кредиту, реальної річної процентної ставки, індивідуального розрахунку загальної вартості кредиту для відповідача на момент приєднання, доказів оцінки кредитоспроможності відповідача, а також доказів вручення відповідачу примірника договору та додатків у спосіб, який дозволяє ідентифікувати отримувача.

Довідка про збільшення кредитного ліміту містить такі зміни: 13.09.2013 — 5 000 грн.; 26.12.2013 — 6 800 грн.; 06.12.2017 — 15 500 грн.; 13.04.2018 — 17 800 грн.; 14.08.2018 — 19 900 грн.; 12.12.2018 — 22 200 грн.; 04.04.2019 — 25 100 грн.; 15.08.2019 — 28 000 грн.; 10.12.2019 — 30 900 грн.; 10.07.2020 — 33 200 грн.; 13.11.2020 — 35 500 грн.; 18.03.2021 — 38 400 грн.; 27.02.2022 — 38 392 грн.; 16.03.2022 — 38 391 грн. 22 коп.

Разом із тим позивач не подав доказів направлення відповідачу коротких текстових повідомлень про кожну зміну кредитного ліміту, доказів доставки таких повідомлень, доказів змісту повідомлень, часу їх направлення, номера телефону, на який вони направлялися, та доказів підтвердження згоди відповідача на кожну зміну ліміту.

Письмова вимога від 05.06.2024 містить суму 61 231 грн. 72 коп. і посилання на договір № 26257018921456. У списку згрупованих поштових відправлень відповідач зазначений під номером 875 із адресою: АДРЕСА_1 . У позовній заяві відповідач зазначений за адресою: АДРЕСА_2 . Отже, подані матеріали містять розбіжність адреси, на яку позивач направляв письмову вимогу, з адресою відповідача, зазначеною самим позивачем у позові.

III. Право.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України «особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом». У системному зв`язку зі ст. 6 та ч. 2 ст. 627 ЦК України це означає, що свобода договору у сфері споживчого кредитування обмежується імперативними приписами спеціального законодавства. Тому суд при вирішенні спору зобов`язаний застосовувати не лише загальні положення цивільного законодавства, а насамперед, з урахуванням пріоритету спеціальної норми над загальною, спеціальні норми Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію» та законодавства про захист прав споживачів, які визначають обов`язкові вимоги до змісту умов кредитування, порядку електронного укладення договору, інформування споживача та доведеності факту належного доведення таких умов до його відома до моменту укладення договору.

Суд кваліфікує спірні правовідносини як правовідносини у сфері споживчого кредитування, у яких предметом судової перевірки є не лише наявність грошової вимоги як такої, а весь ланцюг юридично значущих дій професійного кредитодавця: переддоговірне інформування споживача, оцінка його кредитоспроможності, доведення індивідуальних умов кредиту, належне оформлення приєднання, фактичне надання кредитних коштів, післяукладене інформування, настання прострочення та правильність і прозорість розрахунку заявленої до стягнення суми. Саме тому у таких спорах суд застосовує імперативні приписи спеціального законодавства з власної ініціативи, оскільки кредит у значенні грошової суми є лише результатом правовідносин, тоді як споживче кредитування є врегульованим законом процесом, кожна істотна ланка якого підлягає перевірці судом.
Закон України «Про споживче кредитування» (ст. 2, 8–11) встановлює обов`язок кредитодавця надати споживачу повну, зрозумілу та персоналізовану переддоговірну інформацію про кредит та його повну вартість, а також до укладення договору здійснити оцінку кредитоспроможності споживача. Ці вимоги формують предмет доказування у спорі про стягнення заборгованості, оскільки стосуються як усвідомленості приєднання, так і відповідальності професійного кредитодавця за прозорість і перевірюваність умов кредиту.

За абз. 2–3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» у разі укладення договору в електронній формі кредитодавець зобов`язаний забезпечити передання споживачу одного з оригіналів договору (змін до договору), а також додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати особу, яка отримала примірник, зокрема із використанням контактних даних, наданих споживачем під час укладення договору. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Саме доведеність такого передання у належний спосіб є складовою доведення належного інформування та усвідомленості приєднання.

Частина 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначає умови дострокового повернення споживчого кредиту: кредитодавець має діяти у встановленому законом порядку, зокрема шляхом належного повідомлення споживача та надання строку для усунення порушення, якщо закон пов`язує з цим можливість вимоги дострокового повернення. Доведеність такого повідомлення та дотримання процедури входить до предмета доказування у разі, якщо позовні вимоги обґрунтовуються достроковістю виконання.

Стаття 21 Закону України «Про споживче кредитування» визначає особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит і встановлює обмеження щодо застосування неустойки та інших платежів у разі прострочення (зокрема, граничні розміри пені, загальне обмеження сукупної неустойки та інших платежів, а також заборону застосування штрафу і пені за одне й те саме порушення). У спорах про стягнення заборгованості це означає, що кредитодавець (або правонаступник) зобов`язаний надати прозорий, поелементний та перевірюваний розрахунок нарахувань із чітким розмежуванням тіла кредиту, процентів, комісій та санкцій, із зазначенням конкретних періодів і підстав нарахування, без “накладання” кількох видів відповідальності за один і той самий період.

Частина 4 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» встановлює особливий режим для мікрокредиту, однак не звільняє кредитодавця від обов`язків щодо переддоговірного інформування, оцінки кредитоспроможності, належного оформлення договору та доведення передання споживачу примірника договору і додатків.

Закон України «Про захист прав споживачів» (ст. 19) забороняє нечесну (оманливу) підприємницьку практику. Для суду це має значення як орієнтир оцінки добросовісності кредитодавця та прозорості його доказової бази: споживач не може бути поставлений у становище, коли реальні умови кредиту, повна вартість і механізм нарахувань не піддаються перевірці судом.

Стаття 415 Угоди про асоціацію Україна — ЄС закріплює напрям високого рівня захисту прав споживачів та узгодження підходів із правом Європейського Союзу. У цій площині суд враховує як орієнтир підходи Суду Справедливості ЄС (зокрема у справі Radlinger та інших) щодо необхідності забезпечення дієвості захисту споживача і перевірки дотримання імперативних вимог про інформування та повну вартість кредиту, незалежно від процесуальної активності слабшої сторони.
Стандарт Суду Європейського Союзу у справах щодо споживчого кредитування виходить із того, що суд повинен забезпечити реальність, а не формальність захисту споживача, зокрема перевіряти дотримання обов`язкових вимог до кредитодавця з власної ініціативи.

Нормативні акти Національного банку України щодо організації діяльності фінансових установ мають значення для оцінки того, що професійний кредитодавець повинен бути спроможним зберігати та подавати суду докази власних процедур, рішень, повідомлень, розрахунків і руху коштів.

IV. Оцінка суду.

Суд враховує, що перевірка вимог про стягнення заборгованості за споживчим кредитом передбачає послідовне з`ясування трьох взаємопов`язаних питань: які саме обставини входять до предмета доказування, чому ці обставини мають істотне значення для захисту прав споживача та якими доказами вони повинні підтверджуватися відповідно до законодавства про споживче кредитування та діяльність професійних кредиторів.
Суд виходить із того, що справа про стягнення заборгованості за споживчим кредитом не може розглядатися відокремлено від усієї процедури споживчого кредитування у конкретній справі. Заявлена до стягнення сума є лише кінцевим результатом попередніх юридично значущих дій кредитодавця: належного інформування споживача, визначення індивідуальних умов кредиту, оформлення приєднання, фактичного надання кредитних коштів, супроводу договору, фіксації прострочення та формування прозорого розрахунку. Тому суд перевіряє не тільки арифметичний підсумок вимог, а й доведеність кожної істотної ланки, від переддоговірного інформування до розрахунку боргу, без якої заявлений борг не може вважатися належно підтвердженим.
Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є ключовою умовою правомірності покладення на нього грошового зобов`язання, що узгоджується з підходами Суду Європейського Союзу та Європейського суду з прав людини, які вимагають реальної поінформованості особи про економічні наслідки прийнятого рішення. Така згода не презюмується з факту підписання документів і підлягає перевірці судом за сукупністю об`єктивних критеріїв, зокрема: видимості ризику до приєднання, індивідуалізації умов, часової узгодженості документів, належного підтвердження волевиявлення, прозорості механізму формування боргу та передбачуваності його наслідків. За відсутності доведеності цих критеріїв суд не має підстав вважати, що споживач надав усвідомлену згоду на відповідні фінансові наслідки.
Суд враховує, що діяльність із надання споживчих кредитів є професійною та регульованою діяльністю на ринку фінансових послуг. Відповідно до Законів України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про організацію формування та обігу кредитних історій», «Про банки і банківську діяльність», Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2018 № 64 «Про затвердження Положення про організацію системи управління ризиками в банках України та банківських групах», Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2023 № 199, Постанови Правління Національного банку України від 30.06.2016 № 351 «Про затвердження Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями» та інших нормативно-правових актів Національного банку України щодо управління ризиками, обліку операцій та зберігання інформації, професійний кредитор зобов`язаний формувати, вести та зберігати кредитну документацію (справу/досьє) щодо кожного кредитного зобов`язання. Такий обов`язок є імперативним та становить невід`ємну складову належної та добросовісної підприємницької практики на ринку споживчого кредитування. Кредитна справа (досьє) може вестися у паперовій або електронній формі залежно від організації діяльності кредитора, однак незалежно від форми ведення вона повинна забезпечувати можливість перевірки всіх істотних етапів кредитних правовідносин, зокрема ідентифікації споживача, оцінки його кредитоспроможності, укладення договору, фактичного отримання кредитних коштів, належності платіжного засобу позичальнику, обліку заборгованості, управління кредитним ризиком, супроводження кредитного активу та подальшого відступлення права вимоги. Відомості щодо фактичного отримання споживачем кредитних коштів є складовою такої кредитної справи/досьє та повинні існувати незалежно від виникнення судового спору. За таких умов суд оцінює докази, що походять із кредитної справи/досьє або повинні були бути сформовані та збережені у її складі. Водночас судовий розгляд не призначений для створення, доповнення чи формування тих складових кредитної справи (досьє), які професійний кредитор був зобов`язаний сформувати та зберігати під час здійснення своєї господарської діяльності. Саме по собі посилання на відсутність таких відомостей, необхідність їх додаткового отримання або неможливість їх подання до суду не узгоджується з моделлю належної та добросовісної підприємницької практики професійного кредитора, для якого формування та ведення кредитної справи/досьє є імперативним обов`язком, а не дією, що здійснюється лише у зв`язку з виникненням судового спору.
Відсутність у кредитора відомостей, які за своєю природою повинні міститися у кредитній справі/досьє, не може розглядатися як звичайний процесуальний недолік, що усувається шляхом звернення до суду. 
Суд не може використовуватися як інструмент формування кредитної справи (досьє), усунення недоліків її ведення або отримання відомостей, які професійний кредитор був зобов`язаний мати та зберігати у межах своєї звичайної господарської діяльності. Протилежний підхід фактично означав би перекладення на суд частини функцій професійного кредитора та використання судового механізму як елемента процесу кредитування, управління кредитним ризиком і документального супроводження кредитного активу, що не належить до компетенції суду.

Кваліфікація правовідносин.

Суд кваліфікує спір як спір у сфері споживчого кредитування, оскільки позивач є професійним кредитодавцем, відповідач є фізичною особою, а заявлена вимога випливає з користування кредитною карткою для особистих потреб.

Тип правовідносин за матеріалами справи — кредитування шляхом встановлення та зміни кредитного ліміту на картковому рахунку. Підстав вважати цей кредит мікрокредитом суд не встановив, оскільки з матеріалів справи прямо не випливає, що спір відповідає спеціальним ознакам мікрокредиту.

Доводи позивача та їх оцінка.

Позивач стверджує, що 13.09.2013 відповідач уклав кредитний договір № 26257018921456 та отримав кредитну картку з лімітом 5 000 грн.

Суд оцінює цей довід частково доведеним лише в частині наявності підписаної пропозиції та розписки про отримання картки. Водночас сам факт підписання пропозиції та отримання картки не доводить повний процес споживчого кредитування, повну вартість кредиту, усвідомлену згоду відповідача на всі майбутні зміни ліміту та розмір заявленої заборгованості.

Позивач стверджує, що кредитний ліміт було збільшено до 38 391 грн. 22 коп.

Суд відхиляє цей довід як недоведений у частині належної згоди споживача на кожне збільшення ліміту. Довідка банку містить перелік внутрішньо зафіксованих змін ліміту, але не містить доказів повідомлення відповідача, доказів доставки повідомлень, доказів змісту повідомлень, доказів часу отримання, а також доказів того, що відповідач усвідомлено погодився з кожним збільшенням кредитного ризику.

Позивач посилається на умови публічної пропозиції, за якими банк мав право змінювати кредитний ліміт шляхом повідомлення клієнта коротким текстовим повідомленням.

Суд не приймає цей довід як достатній. Надання загальної умови про можливість зміни ліміту не замінює доказів того, що конкретний споживач отримав конкретне повідомлення про конкретну зміну ліміту у конкретний час та мав реальну можливість зрозуміти новий економічний ризик.

Позивач стверджує, що відповідач користувався кредитною карткою та здійснював платежі до 01.12.2021.

Суд враховує, що у виписках відображено операції купівлі, зняття готівки, поповнення рахунку, погашення процентів, комісій, страхових платежів і перекласифікацію заборгованості. Проте ці виписки не дають суду можливості без додаткових припущень встановити, яка частина кожної операції була саме кредитними коштами, яка частина була власними коштами відповідача, як саме банк визначав межу використаного кредиту, як саме відбувалося погашення тіла, процентів, комісій та інших платежів, а також як саме сформовано кінцеву суму 38 004 грн. 96 коп. тіла кредиту.

Позивач стверджує, що направив відповідачу письмову вимогу.

Суд встановив, що письмова вимога від 05.06.2024 і список згрупованих поштових відправлень містять адресу: АДРЕСА_1 , тоді як у позові позивач зазначив адресу відповідача: АДРЕСА_2 . За такої розбіжності суд не має підстав вважати доведеним належне направлення відповідачу письмової вимоги за ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування».

Позивач стверджує, що правонаступництво підтверджене припиненням Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал» шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк».

Суд визнає правонаступництво позивача доведеним у межах поданих реєстраційних відомостей. Водночас доведеність правонаступництва не звільняє нового кредитора від обов`язку довести саму вимогу, її розмір, умови кредитування, рух коштів, прострочення та належність розрахунку.

Позивач стверджує, що строки позовної давності дотримані.

Суд не надає цьому доводу самостійного вирішального значення, оскільки позов підлягає відхиленню з підстав недоведеності заявлених вимог по суті.

Доводи відповідача та їх оцінка.

Відповідач відзиву та письмових пояснень не подав.
Суд зазначає, що процесуальна пасивність відповідача не звільняє позивача від обов`язку довести обставини, на які він посилається як на підставу позову.

Відповідь на відзив та її оцінка.
Відзив не подано. Відповідь на відзив не подавалася. Цей блок до оцінки по суті не застосовується.
Контроль хронології та редакцій умов.

Дата приєднання, на яку посилається позивач, — 13.09.2013.

Позивач не довів, яка саме редакція загальних умов, тарифів, правил, порядку зміни ліміту та порядку нарахування процентів діяла саме 13.09.2013 і була доведена до відповідача до підписання пропозиції.

Позивач також не довів, які саме редакції умов діяли на дати подальших змін кредитного ліміту, а саме 26.12.2013, 06.12.2017, 13.04.2018, 14.08.2018, 12.12.2018, 04.04.2019, 15.08.2019, 10.12.2019, 10.07.2020, 13.11.2020, 18.03.2021, 27.02.2022 та 16.03.2022.

Ризик невизначеності редакцій умов несе кредитодавець як професійний учасник ринку фінансових послуг.

Контроль електронної моделі доказування.

Позивач подав матеріали у вигляді електронного звернення до суду, однак такий спосіб подання сам по собі не перетворює скановані або роздруковані матеріали на первинні електронні докази.

У матеріалах справи немає первинних службових записів банку про направлення відповідачу повідомлень щодо зміни ліміту, немає доказів доставки таких повідомлень, немає технічних відомостей про підтвердження прийняття змінених умов, немає зафіксованих редакцій документів із датою, часом, номером редакції та контрольним цифровим відбитком даних.

Тому суд не може підмінити відсутні докази припущенням про звичайну практику банку.

Переддоговірне інформування.

Переддоговірне інформування не доведено.

У матеріалах справи немає належного доказу надання відповідачу до приєднання повної, зрозумілої та персоналізованої інформації про повну вартість кредиту, реальну річну процентну ставку, строки, платежі, графік погашення, наслідки прострочення та порядок зміни кредитного ліміту.

Оцінка кредитоспроможності.

Оцінка кредитоспроможності відповідача не доведена.

Позивач не подав доказів того, що до надання кредиту та до подальшого збільшення ліміту банк перевіряв платоспроможність відповідача і документально зафіксував результати такої перевірки.

Індивідуальна оферта та істотні умови.

Індивідуальна оферта доведена лише формально в частині існування підписаної пропозиції від 13.09.2013.

Водночас позивач не довів, що всі істотні умови споживчого кредитування, які впливають на заявлену суму боргу, були індивідуально визначені, зрозумілі та доведені до відповідача до приєднання.

Акцепт.

Належний акцепт доведений лише в межах підписання пропозиції від 13.09.2013.

Належний акцепт подальших змін кредитного ліміту, подальших редакцій умов і збільшення економічного ризику не доведений.

Фактичне надання кредитних коштів.

Фактичне користування картковим рахунком підтверджується наявністю у виписках окремих операцій.

Однак фактичне надання саме заявленого до стягнення тіла кредиту у розмірі 38 004 грн. 96 коп. не доведено належними та достатніми доказами. Подані виписки і розрахунок не дають можливості суду без припущень перевірити кожне кредитне зарахування, кожне використання кредитних коштів, кожне погашення, а також відокремити кредитні кошти від власних коштів відповідача.

Післяукладене інформування.

Післяукладене інформування відповідача за ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» не доведено.

Позивач не подав доказів регулярного надання відповідачу інформації про стан заборгованості, склад платежів, розмір процентів, зміну ліміту та наслідки прострочення.

Прострочення та дострокова вимога.

Сам факт наявності внутрішнього розрахунку банку не доводить належного виникнення прострочення у тому обсязі, який заявлено до стягнення.

Крім того, належне направлення письмової вимоги за ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» не доведене через розбіжність адреси направлення вимоги з адресою відповідача, зазначеною у позові.

Розрахунок заборгованості.

Розрахунок позивача не є достатнім доказом заявленої заборгованості.

Суд встановив, що розрахунок містить підсумкові значення, проміжні нарахування, погашення, перекласифікації та залишки. Проте він не містить такого пояснення формули, яке дозволяє суду перевірити кожен елемент боргу без припущень: тіло кредиту, проценти, періоди нарахування, ставки, підстави зміни ставки, порядок зарахування платежів, вплив власних поповнень рахунку та порядок формування кінцевого залишку.

Тіло кредиту доводиться не підсумковою цифрою, а перевірюваними даними про кожне кредитне зарахування та кожне погашення. Такий рівень доказування позивач не забезпечив.

Межа усвідомленої згоди.

Суд виходить із того, що межа усвідомленої згоди споживача є водночас межею допустимого стягнення.

Ризик стає видимим не тоді, коли його описали, а тоді, коли його неможливо не побачити.

У цій справі позивач не довів, що відповідач до приєднання та перед кожним збільшенням ліміту бачив і розумів економічний ризик у тому обсязі, який банк тепер заявляє до стягнення.

Граничний ліміт або сам факт користування кредитною лінією не є згодою споживача на будь-який борг у будь-якому розмірі.

Підсумок оцінки доказів.

Оскільки позивач не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами повний ланцюг споживчого кредитування як юридично значущий процес, суд не має підстав вважати доведеним його заявлений результат у вигляді заборгованості 61 231 грн. 72 коп.

Наявність підписаної пропозиції від 13.09.2013 та розписки про отримання картки не усуває недоліків доказування щодо переддоговірного інформування, оцінки кредитоспроможності, подальших змін ліміту, належного повідомлення, післяукладеного інформування, дострокової вимоги, фактичного складу тіла кредиту та перевірюваності розрахунку.

V. Висновки.

Інститут споживчого кредитування має суспільну вагу, оскільки забезпечує доступ громадян до фінансових послуг і водночас впливає на довіру до фінансової системи та порядок на ринку фінансових послуг. Саме тому захист споживача у кредитних правовідносинах суд розглядає як складову публічного порядку: держава встановила для фінансових установ як професійних кредиторів підвищені вимоги прозорості, відповідального надання кредиту та перевірності нарахувань, бо для них кредитування є підприємницькою практикою. У цьому значенні “публічний порядок” означає не абстрактну категорію, а вимогу забезпечити дію обов`язкових правил поведінки професійного кредитодавця на ринку фінансових послуг, встановлених законом для захисту слабшої сторони та для підтримання фінансового порядку. У такій моделі професійний кредитор зобов`язаний дотримуватися не окремих зручних положень, а законодавства про споживче кредитування у його цілісності, підтверджуючи це належними доказами. Тому суд не погоджується з формулою, за якою “наявність підсумкової суми боргу сама по собі автоматично означає стягнення всіх нарахувань”, а перевіряє, чи кредитодавець виконав обов`язкові вимоги, спрямовані на прозорість умов і реальну поінформованість споживача. Якщо позивач не довів виконання таких вимог або не надав перевірного розрахунку, суд має підстави відмовити у позові повністю чи частково навіть без заяв слабшої сторони, оскільки рішення у таких справах впливає не лише на приватний інтерес сторін, а й на суспільний інтерес у підтриманні фінансового порядку та недопущенні практик, що підривають довіру до ринку фінансових послуг.
Вимога надати докази виконання кредитодавцем обов`язкових правил споживчого кредитування не є надмірним стандартом і не створює для фінансової установи непропорційного тягаря доказування. Професійний кредитор сам обирає масову модель укладення та супроводу договорів, формує умови продукту, організовує процедури приєднання, ідентифікації клієнта, доведення інформації, надсилання примірника договору та повідомлень, а також веде облік операцій і нарахувань. Саме тому він об`єктивно зобов`язаний мати і зберігати первинні дані, які підтверджують виконання цих процедур у конкретній справі, і саме ці дані становлять звичайний зміст його ділової організації та внутрішнього контролю. За відсутності таких доказів суд не може підміняти їх припущеннями, оскільки це означало б перекласти ризик недокументованої підприємницької практики на споживача та легалізувати нарахування, перевірюваність яких не забезпечена.

Хоча первинне приєднання відповідача до договору відбулося 13.09.2013, спірні правовідносини мали тривалий характер, кредитний ліміт неодноразово змінювався після набрання 10.06.2017 чинності Законом України «Про споживче кредитування», а заявлена заборгованість сформована станом на 04.06.2024. Тому суд оцінює не лише первинний факт оформлення карткового продукту у 2013 році, а весь подальший процес споживчого кредитування після набрання чинності зазначеним Законом: зміну кредитного ліміту, порядок інформування споживача, підтвердження його згоди на збільшення економічного ризику, післяукладений супровід договору, прозорість розрахунку та дотримання спеціальних гарантій захисту споживача. Саме тому до спірних правовідносин у частині подальшого кредитування, зміни умов та формування заявленої до стягнення заборгованості застосовуються норми Закону України «Про споживче кредитування», чинні у відповідні періоди здійснення таких дій, а не лише умови та регулювання, які існували на момент первинного приєднання у 2013 році.

Суд також враховує, що заявлений до стягнення розмір тіла кредиту не може вважатися доведеним лише на підставі підсумкового розрахунку банку або загального залишку за рахунком. Позивач не надав такого рівня деталізації та перевірюваності даних, який дозволив би суду без припущень встановити кожне кредитне зарахування, кожне використання саме кредитних коштів, кожне погашення та остаточний механізм формування заявленої суми 38 004 грн. 96 коп. Подані виписки містять змішані операції за рахунком, однак не забезпечують належного відокремлення кредитних коштів від власних коштів відповідача та не дають можливості перевірити правильність формування кінцевого залишку. За таких обставин ризик недоведеності розміру заявленого до стягнення тіла кредиту несе позивач як професійний кредитодавець.

Підстав для стягнення всієї заявленої суми немає, оскільки позивач не довів повний ланцюг споживчого кредитування. Підстав для стягнення лише тіла кредиту також немає, оскільки позивач не довів тіло кредиту у заявленому розмірі 38 004 грн. 96 коп.

Відмова у задоволенні позову з підстав недоведеності заявлених вимог не позбавляє позивача права звернутися до суду з іншими або новими вимогами за умови подання належних доказів, якщо такі вимоги матимуть інший предмет, іншу підставу або інший період і не порушуватимуть остаточність судового рішення у цій справі.

VI. Судові витрати.

Позивач сплатив судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову повністю, судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст. 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 89, 141, 263–265, 274 ЦПК України, ст. 6, 526, 530, 610, 612, 627, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст. 2, 8, 9, 10, 11, 13, 16, 21 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 415 Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 61 231 грн. 72 коп., з яких 38 004 грн. 96 коп. — заборгованість за кредитом, 23 226 грн. 76 коп. — заборгованість за процентами — відмовити повністю.

Судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп. залишити за Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк».

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення повного судового рішення.

Позивач: Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», адреса: вул. Андріївська, буд. 4, м. Київ, 04070, ЄДРПОУ 14282829.
Відповідач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя:       І.Е.Бондаренко