Справа № 442/468/26      Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В. 
Провадження № 22-ц/811/1350/26     Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 червня 2026 рокуЛьвівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання – Хоцяновича О. В.,
з участю – прокурора Мацюри Я. Р., представника позивача – адвоката Тибінки В. Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області на додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 березня 2026 року та апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 березня 2026 року (повний текст рішення складено 16 березня 2026 року) та додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 березня 2026 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Львівської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,

ВСТАНОВИВ:

у січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області (далі – ГУ ДКСУ у Львівській області), Львівської обласної прокуратури, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на його користь грошові кошти в розмірі 1 500 000 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, а також 53 200 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 , з 09 липня 2014 року проходив службу в органах внутрішніх справ, за час служби зарекомендував себе виключно з позитивної сторони, неодноразово нагороджувався за сумлінне несення служби, за високі показники в роботі, особисті та ділові якості. Таким чином, спосіб життя позивача, особисті та ділові його якості склали у його колег по роботі, родичів, близьких, знайомих і просто громадян, які його знали особисто, враження як про добропорядну, ввічливу, надійну, законослухняну людину, яка завжди готова прийти на допомогу у важку хвилину, що, в свою чергу, не могло не відзначитись на його способі життя, відносинах між рідними, знайомими, колегами по роботі. Такий свій авторитет, позитивну думку про себе і про членів своєї сім`ї ОСОБА_1 , здобувався на протязі тривалого свідомого свого життя. В той же час, весь здобутий авторитет на протязі всього життя ОСОБА_1 , його ділова репутація, досягнення у роботі та у житті, були безповоротно знищені внаслідок незаконного його притягнення до кримінальної відповідальності та, як наслідок, затримання. Зокрема, 22 березня 2016 року органом досудового розслідування – прокуратурою Львівської області були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 42016140000000041 за фактом незаконного використання спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації. 16 серпня 2016 року ОСОБА_1 заступником начальника першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Львівської області Незнайком С. В., за погодженням з прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури слідчого управління прокуратури Львівської області Лехуш А. А., повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 359 КК України, а саме у незаконному використанні спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації. 19 серпня 2016 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Крім того, 19 серпня 2016 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 відсторонено від посади оперуповноваженого Дрогобицького ВП НУ НП у Львівській області. Відсторонення від посади неодноразово продовжувалося та тривало до травня 2017 року. 07 червня 2016 року ухвалами слідчого судді Галицького районного суду м. Львова, надано дозвіл на обшук: службового кабінету ОСОБА_1 , вдома, а також службових автомобілів та приміщень. 20 травня 2017 року вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 359 КК України та призначено покарання у виді 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 грн 00 коп. 06 грудня 2017 року ухвалою апеляційного суду Львівської області вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 травня 2017 року скасовано, а кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 359 КК України, закрито на підставі статті 284 частини першої пункту 3 КПК України, у зв`язку з відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпано можливості їх отримати. 05 грудня 2018 року постановою Верховного Суду ухвалу апеляційного суду Львівської області від 06 грудня 2017 року щодо ОСОБА_1 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 05 листопада 2020 року ухвалою апеляційного суду Львівської області вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 травня 2017 року скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції. 15 грудня 2023 вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 359 КК України та виправдано за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення. 24 червня 2024 року ухвалою апеляційного суду Львівської області вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 грудня 2023 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін. 09 квітня 2025 року постановою Верховного Суду ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 червня 2024 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення. Таким чином, в підсумку ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з серпня 2016 року по квітень 2025 року, за такий тривалий час під слідством та судом ОСОБА_1 перебував під емоційним тиском, відчував пригнічення, зазнав моральних переживань, був змушений з`являтись до слідчого та суду, брати участь у судових засіданнях, що порушило звичний розклад життя. Окрім цього, за цей час ОСОБА_1 було протиправно відсторонено від посади, застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, в його службовому кабінеті, автомобілі та вдома проведено безпідставні обшуки. Таким чином, з моменту порушення кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , затримання його, останньому було завдано непоправної моральної шкоди, яка полягала в тому, що його як працівника правоохоронних органів незаконно звинуватили у вчиненні злочину, що призвело до безповоротної втрати його авторитету як правоохоронця, який сумлінно якраз боровся із злочинністю, ОСОБА_1 , назавжди втратив свою ділову репутацію, як законослухняна людина, вірний товариш серед знайомих та родичів. Такі ж моральні переживання та втрати понесли всі члени його сім`ї, яким потрібно було пояснювати чому їх чоловік, батько, син, який працював в правоохоронних органах, мав високі здобутки на роботі, опинився під слідством та судом за вчинення злочину.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 березня 2026 року позов ОСОБА_1 до Держави України в особі ГУ ДКСУ у Львівській області, Львівської обласної прокуратури про відшкодування завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти за завдану йому моральну шкоду у розмірі 1 500 000 грн 00 коп.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги в розмірі 36900 грн 00 коп.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Судові витрати покладено на рахунок держави.
Додатковим рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 березня 2026 року стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 18 000 грн 00 коп.
Судові рішення оскаржили ГУ ДКСУ у Львівській області та Львівська обласна прокуратура, подавши в квітні 2026 року через систему «Електронний суд» окремі апеляційні скарги.
Апеляційна скарга Львівської обласної прокуратури на рішення суду та додаткове рішення суду мотивована тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіяним моральних страждань і оціненою шкодою. Незважаючи на те, що позивачем не надано жодних експертних висновків щодо розміру заподіяної йому моральної шкоди, судом безпідставно стягнуто таку у заявленому ним розмірі. Такий розмір є необґрунтованим, адже є завищеним більш ніж у десять раз, у порівнянні з мінімальним її розміром, визначеним законодавством. Судом невірно взято за основу при визначенні розміру моральної шкоди мінімальну заробітну плату у розмірі 8 674 грн 00 коп., замість такої розрахункової величини як мінімальна заробітна плата, яка застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1 600 грн 00 коп. Звертають увагу на те, що стягнення такої значної суми під час введеного в країні воєнного стану, порушує державні інтереси та завдає збитків, насамперед, державі, адже над обов`язком боронити свою незалежність та територіальну цілісність не може превалювати обов`язок держави відшкодувати завдану громадянину моральну шкоду. Щодо стягнення витрат на правову допомогу вказує, що судом безпідставно не врахована заперечення прокуратури проти стягнення цих сум, зокрема, щодо їх значного завищення.
Просять рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 березня 2026 року та додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 березня 2026 року скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга ГУ ДКСУ у Львівській області на додаткове рішення суду мотивована тим, що судом при винесенні додаткового рішення обрано спосіб стягнення судових витрат, що суперечить приписам ЦПК України, зокрема, суд безпідставно стягнув витрати на правничу допомогу адвоката з Державного бюджету України, а не зі сторони у справі, а саме з Львівської обласної прокуратури як суб`єкта, винного в заподіянні шкоди позивачу. Вказує на безпідставне залучення до участі у справі як співвідповідача ГУ ДКСУ у Львівській області. Зазначає також про те, що судом стягнуто такі витрати всупереч принципу цільового використання бюджетних коштів, адже державний бюджет не передбачає асигнувань для відшкодування судових витрат.
Просять додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 березня 2026 року скасувати, ухвалити нове про відмову у стягненні з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.
У квітні 2026 року від ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури, в якому міститься прохання оскарженні судові рішення залишити без змін, а скаргу – без задоволення, такий мотивований законністю та обґрунтованістю таких судових рішень.
Відзив на апеляційну скаргу ГУ ДКСУ у Львівській області від учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення прокурора, представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 22 березня 2016 року органом досудового розслідування – прокуратурою Львівської області були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №42016140000000041 за фактом незаконного використання спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації.
16 серпня 2016 року ОСОБА_1 заступником начальника першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Львівської області Незнайком С. В., за погодженням з прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури слідчого управління прокуратури Львівської області ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 359 КК України, а саме у незаконному використанні спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації.
19 серпня 2016 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Крім того, 19 серпня 2016 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 відсторонено від посади оперуповноваженого Дрогобицького ВП НУ НП у Львівській області. Відсторонення від посади неодноразово продовжувалося та тривало до травня 2017 року.
Також 07 червня 2016 року ухвалами слідчого судді Галицького районного суду м. Львова, надано дозвіл на обшук: службового кабінету ОСОБА_1 , вдома, а також службових автомобілів та приміщень.
20 травня 2017 року вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 359 КК України та призначено покарання у виді 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 грн 00 коп.
06 грудня 2017 року ухвалою апеляційного суду Львівської області вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 травня 2017 року скасовано, а кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 359 КК України, закрито на підставі статті 284 частини першої пункту 3 КПК України, у зв`язку з відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпано можливості їх отримати.
05 грудня 2018 року постановою Верховного Суду ухвалу апеляційного суду Львівської області від 06 грудня 2017 року щодо ОСОБА_1 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
05 листопада 2020 року ухвалою апеляційного суду Львівської області вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 травня 2017 року скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.
15 грудня 2023 вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 359 КК України та виправдано за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення.
24 червня 2024 року ухвалою апеляційного суду Львівської області вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 грудня 2023 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін.
09 квітня 2025 року постановою Верховного Суду ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 червня 2024 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).
Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).
Статтею 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
У наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів (пункти 1, 1-1 частини першої статті 2 Закону).
Щодо відшкодування моральної шкоди.
У частині першій, п`ятій статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Статтею 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Відповідно до частини третьої статті 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.
Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено.
У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.
Відповідно до частини четвертої статті 532 КПК України судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.
У постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі №750/5383/22 зазначено, що: «суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення місцевого суду, виходив із того, що 26 грудня 2015 року внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження № 12015270170000522, тому з цього часу має обраховуватись строк перебування позивача під слідством та судом, тому такий становить 47 місяців (з 26 грудня 2015 року по 14 листопада 2019 року). Разом із тим, колегія суддів не може погодитись із висновком апеляційного суду з огляду на таке. За приписами пункту 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі №1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. На підставі системного аналізу наведених норм прав Верховний Суд дійшов переконання, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року в справі № 534/955/17».
Аналогічні висновки викладено в постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 295/692/17.
При цьому, здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди. Такий розмір має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі № 214/6982/13-ц).
Аналогічні висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц зазначено, що: «межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17, Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року в справі № 754/8730/19 та від 03 березня 2021 року в справі № 638/509/19.
У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі №346/5428/17 зазначено, що: «у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування».
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач перебував під слідством і судом з 16 серпня 2016 року (дата вручення письмового повідомлення про підозру) до 06 грудня 2017 року (дата винесення ухвали про закриття кримінального провадження), що становить 1 рік 3 місяці 21 день, а також з 05 грудня 2018 року (дата ухвалення постанови Верховним Судом про скасування ухвали про закриття кримінального провадження) до 24 червня 2024 року (дата постановлення ухвали апеляційного суду про залишення без змін виправдувального вироку, тобто набрання вироком законної сили), що становить 5 років 6 місяців 20 днів, а не як помилково вважав суд першої інстанції, що цей строк становить 8 років 7 місяців і 23 дні, оскільки погодився з неправильною позицією позивача про те, що цей строк починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та закінчується прийняттям Верховним Судом остаточного рішення у кримінальному провадженні.
Висновок про те, що особа не вважається такою, що перебуває під слідством та судом в період з моменту набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції та до моменту набрання законної сили судовим рішення суду касаційної інстанції, яким скасовано судові рішення та призначено новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції, викладено у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2026 року в справі № 946/383/23.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2026 рік» установлено з 1 січня 2026 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8 647 гривень.
Оскільки станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції (05 березня 2026 року) мінімальна заробітна плата становила 8 647 грн 00 коп., то за період часу перебування позивача під слідством і судом, розмір морального відшкодування складає 712 029 грн 31 коп. (15 (12+3) х 8 647,00 = 129 705,00; (8 647,00 : 31) х 21 = 5 857,64; 129 705,00 + 5 857,64 = 135 562,64; (66 ((5х12)+6) х 8 647,00 = 570 702,00; (8 647,00 : 30) х 20 = 5 764,67; 570 702,00 + 5 764,67 = 576 466,67; 135 562,64 + 576 466,67 = 712 029,31), і такий визначено в межах розміру передбаченого Законом, як мінімальне відшкодування, який у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом, але не граничним.
Судова практика суду касаційної інстанції з цього питання є усталеною (постанови Верхового Суду від 10 серпня 2022 року у справі №521/8508/18 та від 22 грудня 2021 року у справі № 210/1282/20, постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц).
В постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц, від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17, в постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19, від 03 березня 2021 року в справі № 638/509/19 викладено правовий висновок про те, що: «законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. При цьому збільшення розміру гарантованого мінімуму має бути належним чином обґрунтовано».
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц).
Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.
Схожий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 372/4399/15-ц.
Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, який у зв`язку із цим зазнав певних репутаційних ризиків, оскільки проходив на той момент службу в органах внутрішніх справ, проте в подальшому його визнано невитуватим, що без сумніву спричинило негативний вплив на його професійну кар`єру, а відтак і формування негативного ставлення до нього з боку колег, родини, сторонніх спостерігачів, як на представника органів внутрішніх справ, перебування позивача під слідством і судом хоча і було протягом тривалого часу, проте застосування до нього найбільш м`якого запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, що найменш обмежувало права та свободи громадянина, оскільки такий запобіжний захід не пов`язаний з позбавлення особи свободи, відповідно позивач не був позбавлений звичайного способу свого життя і спілкування з близькими та рідними, нетривале відсторонення його від роботи, що не призвело до суттєвих змін звичного ритму життя, враховуючи ймовірну глибину душевних страждань позивача, а також засади розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що мінімальний гарантований законом розмір відшкодування моральної шкоди, визначений апеляційним судом є недостатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру.
З огляду на наведене, керуючись засадами розумності, пропорційності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку, що моральна шкода у цій справі підлягає відшкодуванню у розмірі 750 000 грн 00 коп., і такий розмір є достатнім для компенсації перенесених позивачем негативних наслідків немайнового характеру.
Разом із тим зазначені вище обставини з огляду на їх характер не є такими, що об`єктивно свідчать про наявність підстав для визначення розміру відшкодування моральної шкоди у заявленій позивачем сумі.
При цьому, колегія суддів враховує, що відшкодування моральної шкоди не може бути джерелом збагачення позивача і має виключно компенсаційний характер, та має бути не більшим, ніж це необхідно для розумного задоволення потреб потерпілої особи, особливо в умовах воєнного стану, введеного в Україні у зв`язку з військовою агресією росії, що відповідає інтересам держави за таких особливих умов.
За таких обставин установлений колегією суддів розмір відшкодування моральної шкоди є більшим за гарантований законом мінімум, проте достатнім для справедливої компенсації завданих немайнових втрат, не порушує баланс інтересів сторін і відповідає принципам верховенства права.
Визначений розмір відшкодування моральної шкоди у даній справі, в цілому узгоджується з розміром, з яким погоджувався Верховний Суд у справах з подібних правовідносин за схожих фактичних обставин (див., зокрема, ухвалу Верховного Суду від 24 березня 2025 року в справі № 461/5635/24).
Поряд з цим, доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного, на його думку, відшкодування моральної шкоду, у зв`язку із не доведенням позивачем як факту її спричинення, так і розміру такої, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, адже в матеріалах справи наявні докази того, що позивачу завдано душевні та моральні страждання, які спричинили негативні для нього наслідки, у зв`язку із незаконним притягнення до кримінальної відповідальності, при цьому факт заподіяння моральної шкоди у цьому випадку презюмується і відповідачами не спростований.
Щодо аргументу скарги прокурора про те, позивачем не надано жодних експертних висновків щодо погіршення її самопочуття, колегія суддів вважає такий безпідставним, адже призначення експертиз для визначення розміру моральної шкоди не є обов`язковим, оскільки таке визначення, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 372/4412/15-ц, який підтриманий Верховним Судом у постанові від 09 листопада 2022 року в справі № 462/6463/16-ц, а також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2022 року в справі № 372/1652/18).
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги прокуратури у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, виходячи з розміру, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на підставі положень частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2026 рік», колегія суддів враховує сталу сформовану Верховним Судом практику з цього питання, за висновками якої Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах, а зміни у цей Закон не вносилися. Водночас відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, не є в розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону, статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак підстав для застосування положень відповідних норм Закону України про Державний бюджет на то, чи інший рік, якими визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду в розмірі, встановленому в розмірі прожиткового мінімуму, зазначеного у цьому Законі, немає.
Такий висновок узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, сформованими у постановах від 22 січня 2025 року в справі №524/6017/22, від 12 лютого 2025 року в справі № 753/7572/23, від 27 лютого 2025 року в справі № 161/20724/23, від 09 квітня 2025 року в справі №757/1549/21 та від 26 травня 2026 року в справі № 583/5369/24.
Щодо відшкодування наданих позивачу витрат на юридичну допомогу у кримінальному провадженні.
Право на відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, передбачено пунктом 4 статті 3 Закону.
Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, а тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма сам Закону, а не відповідні положення ЦПК України.
У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року в справі №335/4358/21 зазначено, що порядок застосування цього Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення).
Абзацом 3 пункту 10 Положення встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону, відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.
Тобто позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі, відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки Закону.
Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку із наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 383/596/15, у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 333/7311/16-ц.
При цьому, передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 750/958/20.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування (постанови Верховного Суду від 11 травня 2022 року в справі № 201/4534/20 та від 01 травня 2024 року в справі № 461/2033/23).
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні позивач надав відповідні докази.
Суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погоджується суд апеляційної інстанції виходив із того, що загальна сума доведених та підтверджених позивачем витрат на послуги адвоката під час досудового розслідування та розгляду кримінальної справи у суді становить 36 900 грн 00 коп., яка підлягає відшкодуванню на корись позивача на підставі пункту 4 статті 3 Закону України.
Такий правовий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року в справі № 947/3673/20, від 27 листопада 2024 року в справі № 522/2524/22.
Доводи апеляційної скарги Львівської обласної прокуратури про те, що понесення витрат на правову допомогу має бути підтверджено детальних описом виконаних робіт, а також банківськими квитанціями, які позивачем не надано суду, колегія суддів до уваги не бере, оскільки місцевим судом при стягненні цих витрат взято до уваги лише підтверджені належними документами відповідні витрати, і такий висновок не суперечить, а узгоджується з положенням пункту 4 статті 3 Закону та вищенаведеними висновками Верховного Суду.
Щодо додаткового рішення суду.
Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, надану у суді, регламентовано у пункті 1 частини третьої статті 133, статтях 134, 137, 141 ЦПК України.
Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу та витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи.
Згідно із частиною першою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
З огляду на припис статті 56 Конституції України шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.
За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.
Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі №5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року в справі № 761/35803/16-ц).
Органи державної влади є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.
Ураховуючи положення наведених вище норм матеріального права, правових висновків Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу має бути здійснено за рахунок держави, яку у цій справі представляв компетентний орган.
За таких обставин, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги ГУ ДКСУ у Львівській області про необхідність стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу безпосередньо з органу державної влади, якого позивач визначив як відповідача, та який відповідальний за заподіяння шкоди (Львівська обласна прокуратура), оскільки такі кошти підлягають стягненню з держави за рахунок коштів Державного бюджету України.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24 січня 2024 року в справі № 193/1132/22, від 24 квітня 2024 року в справі № 711/1765/22, від 24 липня 2024 року в справі № 401/171/23 та від 04 жовтня 2024 року в справі № 461/10369/21.
Надаючи оцінку доводам ГУ ДКСУ у Львівській області щодо безпідставного залучення їх до участі у справі, колегія суддів такі також відхиляє, враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду зроблений у постанові від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц, згідно з яким залучення або ж незалучення до участі у таких справах казначейства чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не казначейство чи її територіальний орган.
Щодо доводів їхньої скарги про те, що судом стягнуто витрати на професійну правничу допомогу всупереч принципу цільового використання бюджетних коштів, адже державний бюджет не передбачає асигнувань для відшкодування судових витрат, колегія суддів також відхиляє, зважаючи на те, що відсутність відповідних асигнувань не є підставою для невиконання державою свого обов`язку щодо відшкодування шкоди, завданої діями її органів, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокуратури про неврахування їхнього заперечення проти стягнення витрат на правову допомогу, колегія суддів виходить з такого.
Згідно з положеннями частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (частина перша, друга статті 15 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У даній справі професійну правничу допомогу в суді першої інстанції ОСОБА_1 надавав адвокат Тибінка В. Я., який діяв на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВС № 1382684, виданого 12 січня 2026 року відповідно до договору про надання правової допомоги б/н від 23 грудня 2025 року.
У позовній заяві зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на правничу допомогу, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи, орієнтовно в розмірі 15 000 грн 00 коп.
У судовому засіданні 05 березня 2026 року, до закінчення судових дебатів, представник позивача – адвокат Тибінка В. Я. зробив заяву про те, що протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду ним будуть подані докази щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу.
09 березня 2026 року, тобто на четвертий день після ухвалення рішення у справі, представник позивача – адвокат Тибінка В. Я. через систему «Електронний суд» подав клопотання, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на користь позивача витрати на правничу допомогу, в розмірі 18 000 грн 00 коп. До клопотання додано копію договору про надання правничої допомоги б/н від 23 грудня 2025 року, укладеного між адвокатом Тибінокю В. Я. та ОСОБА_1 , згідно з умовами якого за надання правничої допомоги клієнт сплачує адвокату її вартість, розмір якої розраховується в акті наданої правничої допомоги з розрахунку 1 500 грн 00 00 коп. за годину роботи адвоката, оплата здійснюється на умовах визначених в акті наданої правничої допомоги. До клопотання також додано копію акту № 1 наданої правничої допомоги від 06 березня 2026 року, з якого убачається, що адвокатом надано таку правничу допомогу: складання позовної заяви; складання відповідей на відзиви на позовні заяву; участь у судових засіданнях 16 лютого 2026 року та 05 березня 2026 року, на що затрачено 12 його робочих годин, а загальна вартість наданої правничої допомоги, виходячи з її ставки, визначеної договором, становить 18 000 грн 00 коп., яка має бути сплачена протягом 30 днів після набрання рішенням у справі законної сили.
Копія клопотання, разом з доданими до нього документами надіслана до електронних кабінетів Львівської обласної прокуратури та ГУ ДКСУ у Львівській області, що підтверджується відповідними квитанціями, наявними у матеріалах справи.
13 березня 2026 року Львівська обласна прокуратура через систему «Електронний суд» подала заперечення щодо розміру витрат на правничу допомогу, а 16 березня 2026 року такі заперечення також через систему «Електронний суд» подало ГУ ДКСУ України у Львівській області.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано документальне підтвердження всіх понесених ним судових витрат, зокрема, витрат професійну правничу допомогу у порядку, встановленому цивільно-процесуальним законодавством, враховуючи складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), суд дійшов висновку, що до стягнення підлягає заявлений позивачем розмір витрат, в сумі в сумі 18 000 грн 00 коп.
Проте додаткове рішення не містить жодних мотивів щодо заперечення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, поданого як Львівською обласною прокуратурою, так і ГУ ДКСУ у Львівській області.
Переглядаючи в апеляційному порядку додаткове рішення, колегія суддів вважає, що подані відповідачами заперечення проти стягнення цих витрат, за своєю суттю є клопотанням про зменшення їх розміру, проте, такі не є достатньо обґрунтованими для їх врахування під час вирішення питання розподілу таких судових витрат.
Поряд з тим враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду рішення суду в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди змінено щодо розміру такої шкоди, тобто ці позовні вимоги задоволені частково, судові витрати, а саме витрати на професійну правничу допомогу, підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, що узгоджується з пунктом 3 частини другої статті 141 ЦПК України.
Враховуючи наведене, додаткове рішення належить змінити, зменшивши розмір стягнутих з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу адвоката з 18 000 грн 00 коп. до 9 118 грн 80 коп.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
З огляду на викладене, враховуючи допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду в частині вирішення позовних вимоги про відшкодування моральної шкоди, а також додаткове рішення підлягає зміні, а в частині вирішення позовних вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу під час кримінального провадження таке належить залишити без змін, як законне та обґрунтоване, а апеляційні скарги належить задовольнити частково.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг, з огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, Львівській обласній прокуратурі належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 8 881 грн 20 коп., а також стягнути з неї в дохід держави судовий збір у розмірі 638 грн 40 коп., який мав бути сплачений за розгляд апеляційної скарги в частині вирішення позовних вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні, однак рішення суду в цій частині, за результатами його апеляційного перегляду, залишено без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області та Львівської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 березня 2026 року в частині вирішенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди змінити, зменшивши її розмір з 1 500 000 грн 00 коп. до 750 000 грн 00 коп.
В решті рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 березня 2026 року залишити без змін.
Додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 березня 2026 року змінити, зменшивши розмір стягнутих з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу адвоката з 18 000 грн 00 коп. до 9 118 грн 80 коп.
Стягнути з Львівської обласної прокуратури в дохід держави 638 грн 40 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Компенсувати Львівській обласній прокуратурі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 8 881 грн 20 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий        С.М. Копняк

Судді:         С.М. Бойко

А.В. Ніткевич