Справа № 932/58/24 
Провадження № 2/932/2400/25 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2026 року м. Дніпро

Шевченківський районний суд міста Дніпра у складі: 
головуючого - судді Потоцької С.С., 
за участю секретаря судового засідання – Карапиш А.М.,
представника позивача –Ажмякова Р.В.,
представника відповідача 2-Шахторін А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,
В С Т А Н О В И В:
Адвокат Ажмяков Р.В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, зазначивши, що 17.05.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики. Умовами договору позики передбачено, що позивач передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1 500 000,00 грн, що еквівалентно 50 000,00 доларів США за курсом 1$ (Долар США) = 30,00 грн станом на 17.05.2021, а ОСОБА_2 прийняв у власність грошові кошти та зобов`язується повернути грошові кошти. Сторони договору позики домовилися, якщо на день повернення суми позики обмінний курс долара відрізнятиметься від обмінного курсу долара, встановленому в цьому договорі, то сума позики повинна бути повернута у сумі, що еквівалентна обмінному курсу долар США та становить 50 000,00 доларів США. Крім того, за кожен місяць користування грошовими коштами Позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю 0,9% від суми позики, а у випадку несвоєчасної /неналежного виконання позичальником зобов`язання щодо повернення повної суми позики позикодавець має право застосувати штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 0,03 відсотків за кожен день прострочення виконання зобов`язань від суми позики не своєчасно повернутої. Оскільки ОСОБА_2 грошові кошти не повернув, а під час укладання договору позики перебував у шлюбі, позивач просить стягнути солідарно із відповідачів заборгованість за договором позики у розмірі 1 876 125, 00 грн; винагороду за користування позикою - 337702,5 грн; пеню за кожен день прострочення виконання зобов`язань від суми позики не своєчасно повернутої - 190 801, 91грн; інфляцію з 20.01.2023 по 26.12.2023 у розмірі 66 135,84 грн.
Ухвалою від 12.01.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначений у порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання.
Ухвалою від 12.01.2024 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Ухвалою від 05.02.2024 заява про забезпечення позову повернута позивачу.
Ухвалою від 19.02.2024 заява про забезпечення позову повернута позивачу.
Ухвалою від 18.04.2024 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечувала, у відзиві на позов зазначила, що у 2015 році вона уклала шлюб з ОСОБА_2 . Вони мають трьох дітей. Через постійні та тривалі відрядження, у них час від часу виникали сварки та конфліктні ситуації, відносини почали псуватися. Вони намагалися зберегти сім`ю, однак спроби були марними. З березня 2020 року сторони остаточно припинили подружні стосунки, вони не ведуть спільного господарства, сімейного бюджету та проживають за різними адресами, шлюб існує формально. Спілкування якщо і відбувається, то виключно з питань утримання та виховання дітей. З березня 2022 року вона разом з дітьми виїхала у Мукачеве, де і мешкає разом з дітьми. Місце перебування ОСОБА_2 їй невідоме. Відповідач 2 зазначає, що чоловік ніколи не говорив ій про позику та жодного разу не згадував про наявність такого великого боргу. Відповідач 2 вказує, що якщо ОСОБА_2 й укладав договір позики, то вочевидь не в інтересах сім`ї і такі гроші не використовувалися в інтересах сім`ї. Будь-яких послань або застережень у договорі, що він укладений в інтересах сім`ї, або за згодою подружжя-відсутні. Навпаки, у розписці зазначено, що грошові кошти отримані на організацію компанії у державі Катар, доля участі 5% для передання ОСОБА_4 . Перебування відповідачів у шлюбі під час укладання договору позики не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником, обов`язку про поверненню боргу. Також відповідач 2 вказує, що за умовами договору відповідач 1 отримав 1500000 грн, а просить стягнути заборгованість у розмірі 1876 125 грн, проте у позові відсутнє обґрунтування цієї суми. Індекс інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене у національній валюті, а тому індексація не підлягає застосуванню. У період дії воєнного часу позичальник звільняється від відповідальності за ст. 625 ЦК України, а також пені.
Позивач подав відповідь на відзив, в якій вказав, що відповідачем 2 не надано доказів на підтвердження припинення шлюбних відносин з відповідачем 1, а при укладанні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя, тому, на думку позивача, договір позики укладений в інтересах сім`ї, тому цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох з подружжя.
Відповідач 1 правом подання відзиву не скористався.
Ухвалою від 20.08.2024 справа передана на розгляд до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська.
Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.04.2025 справа передана на розгляд до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.
Ухвалою від 20.06.2025 справа прийнята до провадження судді Потоцької С.С., призначене підготовче засідання.
Протокольною ухвалою від 12.02.2026 закрито підготовче засідання, розгляд справи призначений по суті.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, не заперечував щодо ухвалення заочного рішення.
Відповідач 1 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не подав, а також заяви про розгляд справи за його відсутності.
Представник відповідача 2 просив відмовити у задоволенні позову, з підстав які викладені у заяві по суті.
У судовому засіданні оголошено про перехід до стадії ухвалення рішення, проголошення рішення призначено на 20.05.2026. 

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що 17.05.2021 між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладений Договір позики (а.с. 14-15).
Згідно з умовами (п.1) Договору позики від 17.05.2021 позикодавець у день укладання цього Договору передав у власність позичальнику грошові кошти у сумі 1500000 (один мільйон п`ятсот тисяч) грн, що еквівалентно 50 000 грн доларів США. За комерційним курсом 1 долар США= 30,00 грн, встановленим станом на 17.05.2021, а позичальник прийняв у власність від позикодавця грошові кошти та зобов`язується повернути отриману ним суму грошових коштів (суму позики) у строк до 20.01.2023.
Сторони домовилися, якщо на день повернення суми позики обмінний курс долара відрізнятиметься від обмінного курсу долара, встановленому у цьому договорі, то сума позики повинна бути повернута у сумі, що еквівалентно обмінному курсу долара США та становить 50 000 доларів США (п. 3 Договору позики).
Сторони домовилися, що позика є процентною, за кожен місяць користування грошовими коштами позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю 0,9 % від суми позики (п.4 Договору позики).
У п.8 Договору позики встановлено, що факт розрахунку за цим договором буде підтверджуватися заявою у простій письмовій формі, яку позикодавець надає позичальнику в день отримання суми позики про виконання позичальником грошового зобов`язання та відсутність будь-яких претензій майнового характеру. 
У разі несвоєчасного/неналежного виконання позичальником зобов`язання щодо повернення певної суми позики (зазначено в п.1 договору) позикодавець має право застосувати штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 0,003 відсотків за кожен день прострочення виконання зобов`язання від суми позики несвоєчасно повернутої.
На примірнику Договору позики є власноруч написана розписка за підписом ОСОБА_2 дата 17.05.2021. У розписці написано, що « я, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , код НОМЕР_1 , отримав від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП НОМЕР_2 грошові кошти у сумі 1500000 гривен, еквівалент 50000 дол. США у повному обсязі, яку я зобов`язаний повернути до 20.01.2023 в повному обсязі». 
Також у матеріалах справи міститься копія ще розписки від 17.05.2021 написана власноруч (російська мова) за підписом ОСОБА_2 (а.с.22). У розписці вказано, що ОСОБА_2 , отримав від ОСОБА_1 50000 доларів США на організацію компанії Smart ENERGY.G у державі Катар з часткою 5% для передання ОСОБА_4 .
У встановлений у Договорі позики строк ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1500000 грн позивачу не повернув.

Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. (ч. 1 ст. 207 ЦК).
Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 у справі № 6-2789цс16.
У постанові від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів.
З аналізу вищенаведеного вбачається, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
У постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. 
На підтвердження свого права на пред`явлення вимоги до відповідачів про повернення грошових коштів, отриманих у позику, позивачем надано суду оригінали розписок, які досліджені судом під час судового розгляду. Копії розписок містяться у матеріалах справи.
За обставинами справи власноручне написання і підписання відповідачем ОСОБА_2 боргової розписки із зобов`язанням повернути суму позики підтверджує, як факт укладання договору позики, так і факт отримання відповідачем 1 від позивача обумовленої у договорі позики грошової суми.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відповідачем 1 не надано доказів, які вказували б на виконання ним умов договору позики. Відповідач 1 свої зобов`язання за договором позики перед позивачем не виконав і суму боргу у передбачений договором строк не повернув.
Наявність оригіналів боргових розписок у позивача свідчить про невиконання відповідачем обов`язку з повернення грошових коштів.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
У договорі позики сторони визначили еквівалент суми позики у доларах США.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Позивачем здійснений розрахунок заборгованості станом на 28.12.2023 ( дата подання позову). Так, згідно з розрахунком суми заборгованості, здійсненого за курсом НБУ станом на 28.12.2023, один долар США до гривні становив 37,5225 тобто сума позики у 50000 (доларів США) х 37,5225 грн становить 1876125 грн.
Отже, з відповідача 1 на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 1876125 грн, що є еквівалентом 50000 доларів США на дату передання грошових коштів за договором позики.

Солідарне стягнення
Під час судового розгляду встановлено, що Договір позики укладений під час перебування ОСОБА_2 у шлюбі з ОСОБА_3 . 
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрований 06.10. 2014 та розірваний рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2024 справа № 932/4065/24.
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.
Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (частина першої статті 36 СК України).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частинами першою, четвертою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Тому, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Зміст статті 541 ЦК України свідчить про те, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386цс18), від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12) (провадження № 14-526цс18)).
Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зазначає про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач як на підставу позовних вимог про солідарне стягнення із відповідачів заборгованості за договором позики, посилається на те, що позика отримана Савченком О.М. під час перебування у шлюбі з іншим відповідачем ОСОБА_3 , а відтак, в інтересах сім`ї, а тому, подружжя має нести солідарну відповідальність по поверненню суми позики. 
Як вказано вище, той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. 
Тому, тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). 
Заперечуючи проти позову, відповідач 2 вказувала, що їй не було відомо про укладання договору позики, а гроші, які були отримані відповідачем 1, не використовувалися в інтересах сім`ї. Також наголошувала, що у другій розписці від 17.05.2021 вказано, що гроші беруться для ведення підприємницької діяльності.
За текстом договори позики неможливо встановити, що кошти були отримані ОСОБА_2 , як одним з подружжя, саме для задоволення потреб сім`ї. Крім того, у договорі позики не зазначено про надання згоди відповідачем 2 на укладання договору позики. Використання коштів на інтереси сім`ї під час судового розгляду не встановлено. Представник позивача не заперечував, що кошти надавалися для ведення підприємницької діяльності.
Суд зазначає, що підприємницька діяльність – самостійна діяльність на власний ризик, тому така мета отримання коштів само по собі не свідчить про укладення договору в інтересах сім`ї. 
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про недоведеність виникнення солідарного обов`язку у відповідача 2 стосовно повернення коштів позичених її чоловіком за договором позики, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог до відповідача 2.

Щодо стягнення процентів
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Умовами договору позики передбачено сплата процентів за користування грошовими коштами у розмірі 0,9 % за кожен місць користування коштами.
Судом здійснений розрахунок процентів за користування коштами за період з 17.05.2021 по 20.01.2023 (дата повернення коштів) розмір процентів дорівнює 270 000 грн ( 1 500 000 грн (сума позики) Х 0,9% (розмір процентів) х 20 (кількість місяців користування).
Враховуючи викладене, суд дійшов про часткове задоволення позовних про стягнення процентів за користування грошовими коштами у розмірі 270 000 грн. 

Щодо вимоги про стягнення інфляційних витрат підставі ст. 625 ЦК України та пені.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 ст. 625 ЦК України).
Так, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні витрати за період з 20.01.2023 по 26.12.2023 та пеню.
Проте, заявляючи вимоги про стягнення інфляційних витрат та пені, позивачем не враховане положення пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 на території України введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжений та діє на даний час. 
Враховуючи наведене, суд вважає, що стягнення з відповідача 1 інфляційних витрат та пені після початку дії правового режиму воєнного стану, суперечитиме п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, тому в цій частині у задоволені позовних вимог слід відмовити.

Розподіл судових витрат
Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Згідно з ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача 1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (86,86 %) в розмірі 12122, 88 грн. (13956, 80 грн х 86,86 %)
Керуючись ст. ст. 6, 7, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики-задовольнити частково.
Стягнути зі ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики у розмірі 1876 125 грн, проценти за користування грошовими коштами у розмірі 270000 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 11059,77 грн.
В іншій частині позову-відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 
Представник позивача ОСОБА_5 , РНКОПП НОМЕР_3 , адреса АДРЕСА_2 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса АДРЕСА_3 
Представник відповідача 2 ОСОБА_6 , адреса: АДРЕСА_4 

Суддя          С.С.Потоцька