Справа №461/2348/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2026 року   Галицький районний суд м. Львова 

в складі:  головуючої судді     Волоско І.Р.
секретар судового засідання    Старовецька С.І.
представника позивача     ОСОБА_1 
представника відповідача   Гур`єва О.В.
третьої особи      ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_2 , Львівська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -
в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є основним квартиронаймачем, зареєстрована та постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Крім позивачки, у квартирі зареєстрована та проживає її мати - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рідний брат позивачки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , хоча й зареєстрований за вказаною адресою, проте тривалий час разом із ними не проживає. Батько позивачки - ОСОБА_4 , який був основним квартиронаймачем, проживав з ними однією сім`єю до своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивачка зазначає, що навесні 2016 року відповідач ОСОБА_2 за власним бажанням залишив спільне місце проживання та виїхав до м. Києва. Незважаючи на це, відповідач продовжує залишатися зареєстрованим у квартирі АДРЕСА_1 , хоча з 2016 року фактично у квартирі не проживає та не бере участі у веденні спільного побуту. Позивачка вказує, що реєстрація відповідача у спірному житловому приміщенні створює їй перешкоди у реалізації права користування квартирою. Зокрема, вона самостійно несе витрати на оплату житлово-комунальних послуг, які нараховуються з урахуванням кількості зареєстрованих осіб, в тому числі і на відповідача, а також зазнає труднощів при оформленні житлової субсидії, оскільки змушена враховувати доходи відповідача та подавати документи щодо його фактичного непроживання.
У зв`язку з цим просить позов задоволити та визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_3 просить суд проводити розгляд справи без її участі, позов підтримує.
Представника позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові. Пояснив, що відповідач останні роки проживав у Києві, працював, відтак не мав можливості приїхати і виписатись самостійно; з квітня 2026 перебуває на заробітках в Італії.
Відповідач ОСОБА_2 надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що в 2016 р. на власний розсуд покинув попереднє місце проживання по АДРЕСА_2 , тому що виїхав за постійним місцем праці у м. Київ та має у своєму користуванні нове орендоване місце проживання. Спору між ним, сестрою та матір`ю щодо володіння та користування квартирою немає. Можливості приїхати особисто до м. Львова, щоб знятись з реєстрації попереднього місця проживання, немає, оскільки в робочий час постійно зайнятий. Відтак не заперечує проти задоволення заявленого позову про визнання його таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердив, що відповідач ОСОБА_6 близько десяти років тому за власною ініціативою виїхав до м. Києва, де знайшов собі постійну роботу і на даний час орендує інше житло; на спірну житлову площе не претендує.
Третя особа ОСОБА_2 позов підтримала та пояснила, що сторони є її дітьми, між ними добрі відносини, на даний час обоє разом з сім`ями на заробітках за кордоном. Відповідач не претендує на житло, понад 10 років тому як виїхав добровільно до Києва, оплату на комунальні послуги не здійснює.
Представник третьої особи Львівської міської ради в судове засідання не з`явився, належно були повідомлені про час та місце слухання справи, а тому, згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у їх відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін.
Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільно процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. 
Згідно ст.3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до вимог ч. 1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є основним квартиронаймачем, зареєстрована та постійно проживає в квартирі номер АДРЕСА_1 . 
Окрім неї, в квартирі номер АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає матір позивачки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Батько позивачки ОСОБА_4 , який був основним квартиронаймачем, проживав в квартирі номер АДРЕСА_1 разом з сім`єю до своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Вказані обставини підтверджуються розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 22 від 13.02.2026 року «Про зміну договору найму житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 », згідно якого, на підставі заяв зареєстрованих мешканців квартири, було змінено договір найму даного житлового приміщення та укладено з ОСОБА_3 (а.с.16).
Окрім цього, встановлено, що в квартирі номер АДРЕСА_1 зареєстрований рідний брат позивачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Проте навесні 2016 року відповідач ОСОБА_2 на власний розсуд покинув спільне місце проживання та виїхав за постійним місцем праці у м. Київ.
Відтак, ОСОБА_2 тривалий час ( понад 6 місяців) без поважних причин , у квартирі не проживає , що підтверджується актами обстеження квартири АДРЕСА_1 , від 17.09.2025 р., 08.12.2025 р. та 06.03.2026 р., складеними комісією майстрів ЛКП «Княже місто» з участю майстрів дільниці ЛКП та мешканців сусідніх квартир та затверджених печаткою і підписом директора ЛКП «Княже місто».
Позивач ОСОБА_3 самостійно утримує вказану квартиру, сплачує житлово-комунальні послуги, що підтверджується квитанціями про сплату.
Відповідач ОСОБА_2 визнає позов та обставини, викладені в ньому; просить такий задоволити.
Згідно ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і межах строків, встановлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої та частиною четвертою ст. 71 нього кодексу.
Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом, однак вона по даний час залишається зареєстрованою у цій квартирі, що породжує численні незручності для позивача та створює йому перешкоди у реалізації права власності на квартиру.
Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, за відсутності поважних причин у мешканця житла щодо його постійного непроживання за місцем знаходження житла, він може бути визнаний судом особою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Згідно роз`яснень які містяться у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
При цьому, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.
Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі № 3.33/6160/17, провадження № 61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19.
Крім цього, Верховний Суд у справі № 161/2007/18 від 03 квітня 2021 року зазначив, що факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне, проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у колісному окремому випадку з урахуванням конкретних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.
У постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 344/7064/16-н зазначено, що у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Оскільки при відсутності у спірному житлі понад встановлений законом строк, цей строк може бути продовжений за заявою відсутнього та з поважних причин лише у передбачених випадках, тому звернення із заявою про продовження такого строку, а також доведення наявності підстав для продовження такого строку, є правом відповідної особи. Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій Верховний Суд виходив з того, що суди встановили, що з квітня 2015 року, тобто понад шість місяців ОСОБА 1 не проживає у кімнаті АДРЕСА 1 без поважних причин і не несе витрат на утримання спірної квартири, так як 28 вересня 2010 року зареєстрував повторний шлюб із ОСОБА 1, із якою проживає в іншому житловому приміщенні. При цьому, ОСОБА 1 не надано суду жодного доказу, який би підтверджував фактичне користування ним спірною квартирою, а саме: що у спірній квартирі є його речі, що у спірній квартирі є кімната, якою він користується, що він несе витрати на утримання спірної квартири як користувач. Навпаки, за встановленими обставинами, відповідач протягом тривалого часу не проживає у спірній квартирі, квартирою не цікавиться, не несе жодних витрат на її утримання.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 протягом тривалого часу в квартирі номер АДРЕСА_1 не проживає, не сплачує комунальні послуги та не має особистих речей. 
Відповідач ОСОБА_2 надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому підтвердив, що в 2016 р. на власний розсуд покинув попереднє місце проживання по АДРЕСА_2 , тому що виїхав за постійним місцем праці у м. Київ та має у своєму користуванні нове орендоване місце проживання. Спору між ним, сестрою та матір`ю щодо володіння та користування квартирою немає.
За вказаних обставин, вважаю, що відповідач, не проживаючи більше шести місяців без поважних причин, втратив право на користування житловим приміщенням, оскільки підстави, за яких жиле приміщення може зберігатися за тимчасово відсутнім наймачем відсутні про що зокрема свідчить тривалий (близько 10 років) термін відсутності відповідача.
Згідно ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Суд вважає, що реєстрація відповідачки у зазначеній квартирі перешкоджає позивачу у реалізації своїх житлових прав, створює труднощі в оплаті за житлово-комунальні послуги, оформленні субсидії, відтак задоволення судом позову у цілому відновить порушене право позивача на повноцінне користування житлом.
Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою, знайшли своє ствердження під час розгляду справи, а тому підлягають до задоволення.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 18, 81, 89, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задоволити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 1331,2 грн. 

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст 24.06.2026.

Суддя          І.Р.Волоско