ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА	

справа № 753/8030/26
провадження № 2/753/9957/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2026 року Суддя Дарницького районного суду м. Києва Комаревцева Л.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в залі суду за адресою: м. Київ, вул. Кошиця, 5а цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «АРТЕМСІЛЬ» про розірвання трудового договору,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2026 року представник позивача ОСОБА_2 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ДП «АРТЕМСІЛЬ» про розірвання трудового договору.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 09.07.1990 позивач був прийнятий на роботу до ДП «АРТЕМСІЛЬ» на посаду оператора заправної станції. Після початку повномасштабного вторгнення рф позивач був змушений покинути м. Соледар Донецької області та переїхати до м. Києва, де отримав довідку про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 29.07.2024. Місто Соледар, де розташовані виробничі потужності відповідача, є тимчасово окупованою територією.
Позивач мав намір припинити трудові відносини за власним бажанням. Він звертався до Центру зайнятості, проте 19.02.2026 отримав відмову через невідповідність статусу працездатної особи до призначення пенсії. 
23.02.2026 позивач направив заяву про звільнення за власним бажанням на юридичну адресу підприємства (м. Київ, вул. Алмазова Генерала, 18/9) та на електронну адресу, проте поштове відправлення повернулося через закінчення терміну зберігання, а електронний лист не був доставлений. 
Оскільки підприємство фактично не функціонує, а позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на звільнення в позасудовому порядку, він просить суд розірвати безстроковий трудовий договір з 23.02.2026 за ч.3 ст. 38 КЗпПУ та стягнути судовий збір.
Ухвалою суду від 07.04.2026 відкрито спрощене позовне провадження, справа призначена до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не подано відзиву на позовну заяву, відтак суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 09.07.1990 ОСОБА_1 прийнятий на роботу до ДП «АРТЕМСІЛЬ» на посаду оператора заправної станції згідно з наказом № 195 від 09.07.1990, що підтверджується копією трудової книжки. 
Отже, сторони перебували у трудових правовідносинах на підставі безстрокового трудового договору.
Звертаючись до суду з заявленим позовом позивач посилається на те, що у зв`язку із військовою агресією рф позивач перемістився до м. Києва, що підтверджується довідкою ВПО від 29.07.2024 №3002-7002080309. 
Відповідно до Наказу Мінреінтеграції від 28.02.2025 № 376, м. Соледар перебуває під тимчасовою окупацією. 
Судом встановлено, що позивач позбавлений об`єктивної можливості припинити трудові відносини у позасудовому порядку, оскільки підприємство фактично не здійснює діяльність за місцезнаходженням, а поштові відправлення повертаються.
Позивач вживав заходів для позасудового розв`язання питання звільнення: звертався до Лівобережного управління філії Київського міського центру зайнятості, але отримав лист від 19.02.2026 про неможливість розірвання договору в односторонньому порядку через Центр зайнятості. 23.02.2026 направив заяву про звільнення засобами поштового зв`язку на зареєстровану юридичну адресу відповідача та на електронну пошту, однак листи не були вручені.
За змістом ч.4 статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Згідно з частиною першою статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, № 21722/11, § 165).

З урахуванням положень частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського Суду з прав людини необхідно зробити висновок, що наявність у реєстрі інформації щодо позивача як про керівника товариства відноситься до професійної діяльності останнього та охоплюється поняттям «приватне життя».
У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Положеннями частини третьої статті 38 КЗпП України передбачено, що Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.
Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.
Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.
Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України.
Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170).
Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Звертаючись до суду з позовом, позивач просив припинити трудові відносини з Державним підприємством «АРТЕМСІЛЬ» у відповідності до вимог ч.3 ст. 38 КЗпПУ.
Згідно з цією нормою, Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.
Тобто обов`язковою умовою застосування ч. 3 ст. 38 КЗпП є вина роботодавця.
Відповідач не надав заперечень на позовну заяву.
Водночас, суд звертає увагу на те, що ДП «АРТЕМСІЛЬ» було об`єктивно позбавлене можливості здійснювати кадрове адміністрування та оформити звільнення позивача через дію обставин непереборної сили - збройну агресію російської федерації та тимчасову окупацію міста Соледар. З огляду на відсутність винних дій з боку роботодавця щодо порушення трудових прав працівника, вимоги про розірвання трудового договору саме на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. 
Водночас, гарантуючи конституційне право особи на вільний вибір праці, суд вважає за необхідне застосувати належні норми матеріального права. 
Так, положення статті 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надають працівнику право ініціювати розірвання трудового договору у визначений ним строк, якщо підприємство знаходиться в районі ведення бойових дій, що створює загрозу життю та здоров`ю. 
Крім того, частина 1 статті 38 КЗпП України передбачає можливість припинення трудових правовідносин без дотримання двотижневого строку попередження у випадку переїзду на нове місце проживання.
Беручи до уваги волевиявлення позивача припинити трудові відносини з 23 лютого 2026 року, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для розірвання трудового договору відповідно до ст. 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує відсутність вини відповідача у виникненні цього спору (наявність форс-мажорних обставин) та факт часткового задоволення позову зі зміною його правових підстав, у зв`язку з чим судові витрати покладаються на позивача.
Враховуючи вищевикладене, позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «АРТЕМСІЛЬ» про розірвання трудового договору є таким, щ о підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 12,76,77,78,79,80,81,263,265,280,285 ЦПК України , суд,-
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «АРТЕМСІЛЬ» про розірвання трудового договору - задовольнити частково.
Розірвати безстроковий трудовий договір, укладений 09 липня 1990 року між ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) та Державним підприємством «АРТЕМСІЛЬ» (код ЄДРПОУ: 00379790; адреса: 01133, м. Київ, вул. Алмазова Генерала, буд. 18/9), на підставі статті 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та частини 1 статті 38 Кодексу законів про працю України, з 23 лютого 2026 року.
У задоволенні позовних вимог про розірвання трудового договору на підставі частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України - відмовити.
Судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 1 064,96 грн. залишити за Позивачем.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлено 28.04.2026

Суддя Л.В. Комаревцева