ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
26.05.2026	Справа №910/879/26	

За позовом	Київської міської ради	
до	Товариства з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс"	
про	стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 1 895 751,83 грн	
 	Суддя Бойко Р.В.	
 	секретар судового засідання Кучерява О.М.	
Представники сторін:	
від позивача:	Перепелицін К.М.	
від відповідача:	Лушкін М.О.	
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У січні 2026 року Київська міська рада звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс", в якому просить суд стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою площею 1,0636 га з кадастровим номером 8000000000:90:171:0218 за адресою: вул. Колекторна, 40 у Дарницькому районі м. Києва за період з 16.12.2021 до 31.12.2025 у розмірі 1 895 751,83 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 відкрито провадження у справі №910/879/26; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; визначено сторонам у справі строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив; підготовче засідання призначено на 03.03.2026.
18.02.2026 Товариством з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" сформовано в системі "Електронний суд" відзив на позов (зареєстрований в комп`ютерній програмі "Діловодство спеціалізованого суду" 19.02.2026), в якому відповідач вказує, що він жодного разу не ухилявся від оформлення договору оренди земельної ділянки, натомість власник цієї земельної ділянки (позивач) із 2021 року не вчиняв жодних дій, спрямованих на належне оформлення відносин щодо користування земельною ділянкою, не звертався до Товариства з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" із вимогами чи претензіями щодо використання земельної ділянки, тому в цьому спорі, тому, на думку відповідача, ризики зазначеної бездіяльності, в тому числі ризики неотримання плати за користування землею третіми особами, несе позивач. Відповідач вважає, що поведінка позивача, який із 2021 року знав, що наявні підстави для вимоги про сплату коштів за користування земельною ділянкою, проте не вимагав здійснювати таку сплату, а тепер вимагає сплати таких коштів, є суперечливою. Відповідач стверджує, що був звільнений від сплати орендної плати за користування спірною земельною ділянкою у період з 24 лютого 2022 року по 30 квітня 2022 року, адже за вказаний період відповідач не повинен був сплачувати плату за користування земельними ділянками за наявності укладеного ним договору оренди чи без нього, тому територіальна громада міста Києва не могла набути майно (кошти) в якості орендної плати за користування земельною ділянкою. На думку відповідача, розрахунок розміру безпідставно утриманих коштів за період з 01.01.2022 по 31.12.2022 у розмірі 364 328,19 грн є помилковим, оскільки правильною є сума в розмірі 267 506,73 грн. Відповідач вважає, що з огляду на те, що позивачеві достеменно було відомо про нібито порушення його прав ще в 2021 році, сам по собі факт карантину та запровадження воєнного стану в Україні не є об`єктивною та обґрунтованою підставою пропуску строку позовної давності, а тому просить суд застосувати у даній справі наслідки пропуску строку позовної давності.
03.03.2026 через систему "Електронний суд" від Київської міської ради надійшли додаткові пояснення, в яких позивач вказує, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна відповідач, як власник такого майна, став фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, тому саме із цієї дати у відповідача виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою, на якій розташовано майно у розмірі орендної плати. Позивач вказує, що відповідач є фактичним користувачем спірної земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок позивача - власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, тому зобов`язаний повернути ці кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини 1 статті 1212 ЦК України. Водночас, позивач звертає увагу суду, що при розгляді даної категорії справ не мають жодного значення причини, з яких Товариство з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" не оформило право користування земельною ділянкою, у тому числі якщо це сталося в результаті поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Крім того, позивач, посилаючись на практику касаційного суду, стверджує, що вказаний в підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу "Інші перехідні положення" розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України з врахуванням Переліку пільговий період застосовувався виключно до суб`єктів господарювання, у яких на момент настання цього періоду був укладений та чинний договір оренди земельної ділянки. Київська міська рада вважає, що встановлення суб`єктом владних повноважень рішення про застосування нульової ставки орендної плати на період здійснення бойових дій є по своїй суті заохоченням та підтримкою для добросовісних землекористувачів, які оформили свої земельні правовідносини в установленому законом порядку. Натомість фактичні землекористувачі, які не сплачували плату за користування землею (тобто фактично, користувались землею безоплатно) та не оформлювали свої відносини з органом місцевого самоврядування належним чином, не можуть мати такого заохочення, адже їх стосунки з державою/територіальною громадою були поза правовим полем. Також позивач зазначає, що ним не було порушено строку позовної давності при зверненні до суду із даним позовом, з огляду на те, що перебіг строку позовної давності продовжувався та зупинявся у зв`язку з запровадження по всій території України карантину та воєнного стану.
Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 03.03.2026 прийнято додаткові пояснення позивача, які за своєю суттю є відповіддю на відзив, до розгляду; задоволено клопотання відповідача про відкладення засідання; відкладено підготовче засідання на 19.03.2026.
Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.03.2026 оголошено перерву в підготовчому засіданні 31.03.2026.
Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.03.2026 закрито підготовче провадження у справі №910/879/26; встановлено порядок дослідження доказів - в порядку їх розміщення в матеріалах справи; призначено розгляд справи №910/879/26 по суті на 28.04.2026.
Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2026 оголошено перерву в судовому засіданні до 26.05.2026.
В судове засідання 26.05.2026 з`явились представники сторін, надали пояснення по суті спору, за змістом яких Київська міська рада позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити повністю, а Товариство з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" проти позову заперечує та просить відмовити в його задоволенні.
В судовому засіданні 26.05.2026 завершено розгляд справи №910/879/26 по суті, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
У засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, - 
ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з витягу №НВ-3513768092021 від 16.12.2021 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:171:0218, 16.12.2021 Відділом №2 Управління у Кропивницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель від 02.04.2020 було проведено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:171:0218 площею 1,0636 га, яка розташована за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, вул. Колекторна, 40, вид цільового призначення: 11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.
Натомість за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №460895514 від 20.01.2026 Товариству з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" з 08.07.2015 належить на праві власності майновий комплекс (літ. А, Б, В, Г) загальною площею 4 586,9 кв.м., до якого входить будівля виробничого корпусу (літ. А) площею 1 709,7 кв.м., будівля цеху (літ. Б) площею 2 631,7 кв.м., будівля складського приміщення (літ. В) площею 192,5 кв.м., будівля трансформаторної підстанції (лі. Г) площею 53 кв.м., що розташований за адресою: м. Київ, вул. Колекторна, буд. 40.
Тобто майновий комплекс (літ. А, Б, В, Г) загальною площею 4 586,9 кв.м. розташований на земельній ділянці комунальної власності з кадастровим номером 8000000000:90:171:0218 за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, вул. Колекторна, 40.
Позивач стверджує, що відповідач з моменту набуття права власності на об`єкти нерухомого майна не сплачує орендну плату за користування земельною ділянкою, на якій розташований зазначений об`єкт нерухомого майна.
Спір у справі виник у зв`язку з твердженнями позивача про наявність правових підстав для стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою площею 1,0636 га, кадастровий номер 8000000000:90:171:0218, за період з 16.12.2021 по 31.12.2025 у розмірі 1 895 751,83 грн.
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами Глави 83 Цивільного кодексу України.
Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Матеріалами справи підтверджується набуття Товариством з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" 08.07.2015 права власності на майновий комплекс (літ. А, Б, В, Г) загальною площею 4 586,9 кв.м. (нерухоме майно), що розташований на належній територіальній громаді міста Києва земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:171:0218, яка розташована за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, вул. Колекторна, 40.
Частиною 1 статті 79-1 Земельного кодексу України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Відтак, земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:171:0218 є сформованою з 16.12.2021, тобто з моменту присвоєння їй кадастрового номеру та реєстрації її у Державному земельному кадастрі, що підтверджується витягом №НВ-3513768092021 від 16.12.2021 з Державного земельного кадастру.
Наведений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 16.06.2021 у справі №922/1646/20 та від 04.03.2021 у справі №922/3463/19, а також у постановах від 07.09.2022 у справі №925/1081/20 та від 20.09.2022 у справі №925/1082/20.
У відповідності з частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Частини 1 статті 377 Цивільного кодексу України також визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Відповідно до частини 1 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (стаття 126 Земельного кодексу України).
Статтею 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
За приписами частини 5 статті 120 Земельного кодексу України у разі переходу права оперативного управління, господарського відання на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва державної власності, що розміщений на земельній ділянці державної власності, яка перебуває у постійному користуванні попереднього суб`єкта права оперативного управління, господарського відання на такий об`єкт, право постійного користування земельною ділянкою переходить особі, до якої перейшло право оперативного управління, господарського відання на такий об`єкт, крім випадків, коли на земельній ділянці розміщені інші об`єкти нерухомого майна..
Враховуючи зазначені приписи законодавства, зокрема статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України, право власності на житловий будинок, будівлю, споруду є безумовною підставою для виникнення права користування земельною ділянкою під відповідним нерухомим майном, яке має бути оформлено відповідним чином з урахуванням приписів статті 126 Земельного кодексу України.
Таким чином, після набуття права власності на майновий комплекс (літ. А, Б, В, Г) загальною площею 4 586,9 кв.м. та з моменту формування земельної ділянки, на якій розташований цей майновий комплекс, - присвоєння їй кадастрового номеру та реєстрації її у Державному земельному кадастрі, у відповідача виникло право користування земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:90:171:0218.
Позивач стверджує, а відповідачем у відзиві на позовом не заперечувались такі твердження, що договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:171:0218 між сторонами не укладався.
Отже, у спірний період - з 16.12.2021 по 31.12.2025 Товариство з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" є фактичним користувачем земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:171:0218 без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо).
Земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:171:0218 є комунальною власністю та належать територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради.
Нездійснення державної реєстрації речового права на сформовану земельну ділянку за органом місцевого самоврядування у відповідності до положень ст. 79-1 Земельного кодексу України не є підставою для звільнення набувача права власності на будівлю або споруду від обов`язку сплачувати за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності, на якій розташований такий об`єкт нерухомості (постанова Верховного Суду від 05.08.2022 у справі №922/2060/20).
Таким чином, відповідач, набувши 08.07.2015 у власність нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:171:0218, у період з 16.12.2021 (з дати присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру та реєстрації її у Державному земельному кадастрі) по 31.12.2025 право власності або користування на земельну ділянку, на якій воно розташоване, не оформив. Отже, відповідач користувався цією земельною ділянкою у спірному періоді без належної правової підстави.
За змістом глави 15, статей 120, 125 Земельного кодексу України та положень статті 1212 Цивільного кодексу України до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку (без укладеного договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. 
Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, від 13.02.2019 у справі №320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №912/1188/17, від 21.01.2019 у справі №902/794/17, від 04.02.2019 у справі №922/3409/17, від 12.03.2019 у справі №916/2948/17, від 09.04.2019 у справі №922/652/18, від 21.05.2019 у справі №924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 усправі №922/1008/15, від 07.12.2016 у справі №922/1009/15, від 12.04.2017 у справах №22/207/15 і №922/5468/14 та у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі №922/2413/19.
Законодавством покладено саме на відповідача обов`язок з вирішення питання землекористування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухомий об`єкт, який було придбано на підставі правочину, що спростовує аргументацію Товариства з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" про непослідовну поведінку Київської міської ради, яка протягом спірного періоду не ініціювала оформлення права користування спірною земельної ділянкою. 
Навіть за умови вжиття відповідачем всіх необхідних дій для належного оформлення свого права користування спірною земельною ділянкою та/або можливе неналежне виконання своїх обов`язків з боку міської ради не є підставою для звільнення Товариства з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" від обов`язку сплачувати за користування сформованою земельною ділянкою. 
Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані. В цьому випадку відсутність документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою у товариства не може бути визнане як її самовільне використання, однак не надає права на її безоплатне використання.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.06.2020 у справі №922/2417/19 та від 10.02.2020 у справі №922/981/18.
Для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати згідно із статтями 1212-1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав, земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований необхідно, насамперед, з`ясувати: а) чи наявні правові підстави для використання земельної ділянки; б) яка площа земельної ділянки та чи є вона сформованою відповідно до вимог земельного законодавства; в) у якому розмірі підлягають відшкодуванню доходи пов`язані із безпідставним збереженням майна розраховані відповідно до вимог земельного законодавства, а саме на підставі нормативної грошової оцінки землі (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.03.2024 у справі №916/2119/22)
Отже, судом встановлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:171:0218 є сформованою, а у період з 16.12.2021 по 31.12.2025 Товариство з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" здійснювало користування спірною земельною ділянкою без оформлення договору оренди. 
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
У частині 1 статті 93 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 Земельного кодексу України),
Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів; орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не є власником або постійним землекористувачем земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:90:171:0218, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку. При цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (стаття 14.1.72 Податкового кодексу України).
Позивач стверджує (а відповідач не скористався своїм правом на спростування таких тверджень), що Товариство з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" не сплачувало орендну плату за користування зазначеною земельною ділянкою з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:171:0218.
Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (статті 14.1.125, 14.1.136, 288.5 Податкового кодексу України).
Відповідно до статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Статтею 20 Закону України "Про оцінку земель" передбачено, що за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт.
Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною і міською радою.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про оцінку земель" витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру.
Так, відповідно до витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних №НВ-9900510212026 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок станом на 06.01.2026 нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:171:0218 становить 16 439 556,74 грн.
За приписами пункту 289.2 ст. 289 Податкового кодексу України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель (Кі), на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), на 1 січня поточного року, що визначається за формулою:
Кi = І:100,
де І - індекс споживчих цін за попередній рік.
У разі якщо індекс споживчих цін перевищує 115 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 115.
Індекс споживчих цін встановлюється Державною службою статистики України, є загальнодоступним, розміщується на офіційному сайті Служби, а тому не потребує доказування відповідно до положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.
Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель міститься на офіційному сайті Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, де зазначено, що значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель за 2021 рік - 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,1 (для земель несільськогосподарського призначення); 2022 рік - 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,15 (для земель і земельних ділянок (крім сільськогосподарських угідь); 2023 рік - 1,051 (для всіх категорій земель і видів земельних угідь); 2024 рік - 1,12 (для всіх категорій земель і видів земельних угідь); 2025 рік - 1,08 (для всіх категорій земель і видів земельних угідь).
Таким чином, приймаючи до уваги наведені коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель, нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2025 рік становить 16 439 556,74 грн (відповідно до витягу №НВ-9900510212026 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок); за 2024 рік - 14 678 175,66 грн; за 2023 рік - 13 965 914,04 грн; за 2022 рік - 12 144 273,08 грн; за 2021 рік - 11 040 248,25 грн.
У відповідності до Додатку 11 до рішення Київської міської ради "Про бюджет міста Києва на 2021 рік" від 24.12.2020 №24/24; 01.01.2022, до Додатку 11 до рішення Київської міської ради "Про бюджет міста Києва на 2022 рік" від 09.12.2021 №3704/3745; 01.01.2023, Додатку 11 до рішення Київської міської ради "Про бюджет міста Києва на 2023 рік" від 08.12.2022 №5828/5869; Додатку 11 до рішення Київської міської ради "Про бюджет міста Києва на 2024 рік" від 14.12.2023 №7531/7572; Додатку 11 до рішення Київської міської ради "Про бюджет міста Києва на 2025 рік" від 05.12.2024 №426/10234 та за умови, що приміщення нерухомого майна, розташованого в межах земельної ділянки, не передавались в оренду їх власником, де визначені розміри орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки), до земель з видом цільового призначення - 11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, протягом 2021-2024 років застосовувалась ставка орендної плати - 3%, а у 2025 році - 4%.
За розрахунками позивача, здійсненими виходячи із нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, вказаної у витягу із Державного земельного кадастру про земельну ділянку, Товариство з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" повинне було сплатити за користування у період з 16.12.2021 по 31.12.2025 земельною ділянкою площею 1,0636 га з кадастровим номером 8000000000:90:171:0218 за адресою: вул. Колекторна, 40 у Дарницькому районі м. Києва плату у розмірі 1 895 751,83 грн.
А саме, Київська міська рада вважає, що Товариство з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" повинне було сплачувати за користування спірною земельною ділянкою наступні платежі:
1. з 16.12.2021 по 31.12.2021 11 040 248,25 х 3% / 365 х 16 днів = 14 518,68 грн;
2. з 01.01.2022 по 31.12.2022 12 144 273,08 х 3% / 365 х 365 днів = 364 328,19 грн
3. з 01.01.2023 по 31.12.2023 13 965 914,04 х 3% / 365 х 365 днів = 418 977,42 грн;
4. з 01.01.2024 по 31.12.2024 14 678 175,66 х 3% / 366 х 366 днів = 440 345,27 грн;
5. з 01.01.2025 по 31.12.2025 16 439 556,74 х 4% / 365 х 365 днів = 657 582,27 грн.
Попри наведене, суд не погоджується із визначеним відповідачем розміром орендної плати, що підлягала сплаті відповідачем за 2022 рік з огляду на передбачену підпунктом 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України пільгу щодо оплати користування земельними ділянками у період березень-грудень 2022 року.
Нарахована за ставкою 3% сума платежу за земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:90:171:0218, у період березень-грудень 2022 року становить 305 436,79 грн (12 144 273,08 х 3% / 365 х 306 днів).
Суд обізнаний із формуванням останнім часом Верховним Судом практики застосування пільги таким чином, що вона поширюється виключно на випадки існування орендної плати та/або плати за землю, тобто на суб`єктів, які мають укладений договір оренди землі або є власниками/постійними користувачами землі (постанови від 11.11.2025 у справі №910/8635/24, від 10.02.2026 у справі №908/2849/24, від 02.12.2025 у справі №908/1926/24, від 09.12.2025 у справі №905/1313/24).
Відповідно до ч. 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Формулювання "врахування висновку" надає суду першої інстанції право обґрунтовано не застосувати правовий висновок Верховного Суду, а у даній справі суд не зміг себе переконати у непоширенні пільги на правовідносини щодо користування Товариством з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" спірними земельними ділянками у березні-грудні 2022 року.
Здійснюючи власне застосування підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України, суд виходить із таких доводів і міркувань.
Історія появи пільги.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Верховною Радою України 15.03.2022 був прийнятий Закон України №2120-IX, яким пункт 69 підрозділу 10 розділу ХХ доповнено підпунктом 69.14 такого змісту: "Тимчасово, на період з 1 березня 2022 року по 31 грудня року, наступного за роком, у якому припинено або скасовано воєнний, надзвичайний стан, не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, або на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, а також за земельні ділянки (земельні частки (паї), визначені обласними військовими адміністраціями як засмічені вибухонебезпечними предметами та/або на яких наявні фортифікаційні споруди. Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, визначається Кабінетом Міністрів України.".
Цим же законом внесені норми про те, що не нараховується та не сплачується загальне мінімальне податкове зобов`язання за земельні ділянки (п.п. 69.15), екологічний податок (п.п. 69.16) та передбачено звільнення від оподаткування у 2022 році податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за об`єкти житлової нерухомості, у тому числі їх частки, які перебувають у власності юридичних осіб, що розташовані на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, або на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, та за об`єкти житлової нерухомості, що стала непридатною для проживання у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та у 2021/2022 роках для фізичних осіб.
За змістом пояснювальної записки метою прийняття законопроекту визначено підвищення необхідного забезпечення військових і правоохоронних підрозділів у відбитті збройного нападу Російської Федерації та забезпечення дотримання прав і обов`язків платників податків та контролюючих органів.
Законом України №3050-IX від 11.04.2023 "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно" підпункт 69.14 викладено в новій редакції:
"За період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
Починаючи з 1 січня 2023 року, за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, які включені до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) не нараховується та не сплачується за період з першого числа місяця, в якому було визначено щодо відповідних територій дату початку активних бойових дій або тимчасової окупації, до останнього числа місяця, в якому було завершено активні бойові дії або тимчасова окупація на відповідній території.".
Передбачено особливості коригування платниками податку сум, раніше визначених узгодженими та сплаченими до бюджетів всіх рівнів.
Підпункт 69.22 викладено у такій редакції: "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не нараховується та не сплачується: 1) за об`єкти житлової та/або нежитлової нерухомості, що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України:
за 2021 та 2022 роки - за об`єкти житлової нерухомості, у тому числі їх частки, що перебувають у власності фізичних осіб;
за період з 1 березня 2022 року по 31 грудня 2022 року - за об`єкти житлової нерухомості, у тому числі їх частки, що перебувають у власності юридичних осіб, та за об`єкти нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та/або юридичних осіб.
Починаючи з 1 січня 2023 року за об`єкти житлової та/або нежитлової нерухомості, у тому числі їх частки, що перебувають у власності фізичних та/або юридичних осіб, що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, які включені до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не нараховується та не сплачується за період з першого числа місяця, в якому було визначено щодо відповідних територій дату початку активних бойових дій або тимчасової окупації, до останнього числа місяця, у якому завершено бойові дії або тимчасову окупацію на відповідній території.".
З пояснювальної записки до цього законопроекту вбачається, що пропонується внесення змін до Податкового кодексу України щодо встановлення особливості нарахування та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2022 рік та за наступні податкові звітні періоди, включаючи рік, в якому сплине трирічний строк з дати припинення чи скасування воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", за об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, що були зруйновані чи пошкоджені внаслідок збройної агресії Російської Федерації, незалежно від включення відповідної території до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії та територій, тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації. Прийняття законопроекту сприятиме налагодженню партнерських відносин між бізнесом та контролюючими органами, а також забезпечить соціальну справедливість при врегулюванні податкових відносин.
Аналогічним чином рішенням Київської міської ради від 13.09.2022 №5449/5490 внесені зміни до рішення Київської міської ради від 09.12.2021 №3704/3745 "Про бюджет міста Києва на 2022 рік", якими визначено, що з 01.03.2022 до 31.05.2022 застосовується ставка орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки) в розмірі 0 відсотка.
Таким чином, суть наведеного регулювання звелася до надання владою пільг бізнесу у вигляді звільнення від нарахування та сплати податків (в т.ч. числі плати за землю та податку з житлової нерухомості), обумовленої тимчасовою окупацією збройними формуваннями Російської Федерації території України.
Відмова держави від передбачених законом платежів обумовлена розумінням скрутного становища землекористувачів внаслідок неможливості в повному обсязі користуватися такими земельними ділянками, названого державою налагодженням партнерських відносин між бізнесом та контролюючими органами та установлених з метою забезпечення соціальної справедливості.
Суд розуміє різницю між особами, які законно користуються земельною ділянкою під належним їм об`єктом нерухомості без укладання договору оренди та орендарями земельних ділянок на підставі договору оренди.
Хоча перші і не є платниками орендної плати за землю, проте по суті (в т.ч. з урахуванням кондиційних механізмів) мають обов`язок сплати того самого розміру, що б і мали при укладанні договору оренди, проте на підставі статей 1212-1214 Цивільного кодексу України.
В розумінні взаємовідносин із власником землі та державою, як перші, так і другі є законними користувачами землі, а відтак надання пільги одним без надання пільги іншим носить ознаки дискримінації перших по відношенню до других.
Такий висновок висновується на підставі того, що метою запровадження даної пільги було не стимулювання перших укласти договори найму та врегулювати свої правовідносини користування землею (в цьому випадку стимулювання других було б виправданим та доречним).
Дійсною метою прийняття спірної норми (п.п. 69.14) та запровадження пільги було бажання держави допомогти фізичним і юридичним особам в тяжкі для всієї держави часи, коли як ведення бізнесу, так і повноцінне використання будь-якої земельної ділянки (в т.ч. під об`єктом нерухомості) було ускладнене через агресію збройних формувань Російської Федерації.
Неможливість повноцінного використання землі була об`єктивно спричинена злочинними діями окупаційних військ Російської Федерації та в однаковій мірі мала вплив як на користувачів землі на підставі договору оренди, так і користувачів землі під об`єктами нерухомості, які користуються землею без договору.
У зв`язку із наведеним, тлумачення застосування цієї норми виключно до категорій осіб, відмінних від користувачів земельних ділянок, розташованих під об`єктами нерухомості, матиме формальний та дискримінаційний характер, не враховуватиме мету запровадження законодавцем відповідної норми (пільги).
Буквальний зміст норми та аналогії.
Диспозиція підпункту 69.14 містить формулювання "перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб", що дає підстави вважати про можливість її поширення на користування землею власником нерухомості без оформленого договору найму.
В свою чергу Верховний Суд застосовує аналогію закону та допускає поширення приписів Податкового кодексу України на правовідносини користування землею власником нерухомості без укладеного договору оренди:
- застосування та індексація нормативної грошової оцінки для визначення розміру платежу (пункти 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України);
- пропорційне визначення платежу при належності будівлі двом і більше співвласникам (п. 286.6 ст. 286 Податкового кодексу України);
- щодо належних доказів на обґрунтування оцінки землі (п. 289.2 ст. 289 Податкового кодексу України).
Таким чином, норми Податкового кодексу України застосовуються для регулювання відносин щодо кондиційних зобов`язань по сплаті відшкодування за статтями 1212, 1214 Цивільного кодексу України до власників нерухомості, які користуються землею під такими об`єктами без укладеного договору.
Як правило, органи податкової служби приймають від таких осіб податкові декларації з плати за землю, що зумовлює у наступному узгодженість таких зобов`язань та їх стягнення у передбаченому Податковим кодексом України порядку.
При цьому, загальновідомою є обставина тривалої процедури оформлення права користування земельною ділянкою та укладення із органом місцевого самоврядування відповідного договору оренди. Тобто навіть якщо новий власник нерухомості відразу після купівлі об`єкту нерухомості розпочне вживати заходи для оформлення права користування земельною діялнкою, то дана процедура як правило триває роками (необхідно розробити проект землеустрою, пройти його погодження, винести проект рішення про передачу земельної ділянки в користування на розгляд міської ради тощо).
Тому тривале користування земельною ділянкою без оформлення в встановленому законодавством порядку правовідносин не є безумовним свідченням недобросовісності користувача.
Якщо приписи Податкового кодексу України регулюють правовідносини користування землею власником нерухомості без укладеного договору оренди, то відповідно на такі правовідносини і підлягають поширенню норми ПКУ щодо надання пільги.
Вимога щодо "якості закону" та обов`язок суду застосувати найбільш сприятливий для особи спосіб тлумачення закону, який не відповідає визначеним критеріям якості закону, ґрунтуються передусім на положеннях ч. 1 ст. 57 Конституції України, яка встановлює, що "кожному гарантується право знати свої права і обов`язки". Із цієї конституційної норми відомо те, що у випадку встановлення судом того факту, що закон сформульований у спосіб, який не дозволяє особі знати свої права і обов`язки, застосування (тлумачення) такого закону повинно відбуватися судом на користь особи, яку позбавили (звузили) на підставі цього закону певного права або встановили (розширили) для неї нові обов`язки.
Наведене свідчить про поширення передбаченої п.п. 69.14 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України пільги на всіх осіб, які фактично користувались земельними ділянками у зв`язку з набуттям права власності на об`єкти нерухомості, розташовані на них, безвідносно до укладених договорів оренди, що висновується з принципу верховенства права, правової визначеності та застосування найбільш сприятливого для особи способу тлумачення закону.
Щодо судової практики.
Практика Верховного Суду (зокрема постанови від 11.11.2025 у справі №910/8635/24, від 10.02.2026 у справі №908/2849/24, від 02.12.2025 у справі №908/1926/24, від 09.12.2025 у справі №905/1313/24) ґрунтується на висновуванні аналізу пп. 69.14 п. 69 підроз. 10 роз. ХХ "Перехідні положення", викладеному в постановах від 29.10.2024 у справі №620/5747/23, від 25.02.2025 у справі №908/929/24 та від 01.07.2025 у справі №908/1301/24 (останні дві містять врахування висновків у справах №620/5747/23 та №922/2378/20).
Разом з тим, справа №908/929/24 стосувалася користування земельною ділянкою на підставі укладеного договору оренди, а тому ця постанова Верховного Суду не містить жодного регулювання щодо непоширення спірної пільги на ситуації користування землею без договору.
Справа №922/2378/20 розглянута до появи норми закону (пільги) - п.п. 69.14 п. 69 Розділу ХХ Податкового кодексу України, адже норма закону прийнята у березні 2022 року, а постанова у справі №922/2378/20 ухвалена 27.04.2021.
Справа адміністративної юрисдикції №620/5747/23 (постанова Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 29.10.2024) стосувалася правомірності податкової вимоги ТОВ "Текссил" щодо податкового боргу за період дії п. 69.14 п. 69 розділу XX Податкового кодексу України.
Касаційний адміністративний суд Верховного Суду вказав, що "Товариство з обмеженою відповідальністю "Текссил" мало право у спірний період не сплачувати орендну плату за користування земельної ділянки, яка розташована в місті Чернігів по проспекту Миру, 283", але відмовив у позові через те, що "право осіб на звільнення від сплати податку відповідно до підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України реалізується шляхом подання в порядку, визначеному цим Кодексом, уточнюючих податкових декларацій із зменшенням відповідних податкових зобов`язань.".
Жодного висновку про не поширення цієї норми на осіб, які є користувачами землі без укладеного договору оренди, постанова Касаційного адміністративного суду Верховного Суду не містить, а численні судові рішення окружних та апеляційних адміністративних судів з цього приводу свідчать про поширення п.п. 69.14 п 69 (пільги) на будь-якого платника, який подав податкову декларацію з плати за землю.
Суд вважає, що тлумачення застосування п.п. 69.14 п. 69 Розділу ХХ Податкового кодексу України має здійснюватися в першу чергу з урахуванням мети прийняття законодавцем такої пільги та на підставі принципу "якості закону", що було описане раніше.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту, тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (див. постанови Верховного Суду від 14.01.2021 у справі №922/2216/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18).
Тобто визначальним для висновку про стягнення коштів за ст. 1212 Цивільного кодексу України є те, що відповідач "зберіг кошти, які мав сплатити за користування відповідною земельною ділянкою" та "збагатився за рахунок органу місцевого самоврядування" за відсутності правової підстави.
Суд не може не звернути увагу, що розмір плати на яку "збагатився відповідач" та "зберіг у себе" у даній категорії справ визначається саме за методикою розрахунку орендної плати за землю та не може її перевищувати.
За загальним правилом ця сума визначається із розрахунку орендної плати яку б одержала Київська міська рада при існуванні правової підстави (укладеному договорі оренди землі).
У періоді березень-грудень 2022 року ніхто не звертає увагу на той факт (навіть якщо тлумачити п.п. 69.14 п. 69 обмежено), що у разі існування договору оренди - Київська міська рада б не одержала нічого від такого орендаря.
Відтак, про яке збагачення відповідача чи збереження коштів Київської міської ради у цей період можна вести мову, коли б у разі існування договору оренди Рада б одержала нуль гривень.
Безвідносно до суті тлумачення п.п. 69.14 п. 69 - широкого чи обмеженого - механізм обрахунку розміру "збережених коштів"/"збагачення особи за рахунок Ради" виключає нарахування суми такого збагачення більше суми, яку б Київська міська рада за період березень-грудень 2022 року одержала від особи, яка уклала договір.
Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (надалі - "Перелік"), спочатку було затверджено наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за №1668/39004, а в подальшому затверджено Перелік в новій редакції наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28.02.2025 №376.
Зі змісту Переліку вбачається, що у період з 24.02.2022 до 30.04.2022 вся територія міста Києва визнана територією активних бойових дій, а тому земельні ділянки у місті Київ підпадають під регулювання п.п. 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України.
Зміст п.п. 69.14 п. 69 Розділу ХХ Податкового кодексу України у березні-грудні 2022 року було сформульовано таким чином, що норма поширювалася у разі ведення бойових дій на території безвідносно до тривалості таких дій.
Таким чином, відповідач за користування землею у період березень-грудень 2022 року на підставі вказаної пільги не мав сплачувати кошти, а тому суд прийшов до висновку, що Товариство з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" повинне було сплачувати за користування спірною земельною ділянкою наступні платежі:
1. з 16.12.2021 по 31.12.2021 11 040 248,25 х 3% / 365 х 16 днів = 14 518,68 грн;
2. з 01.01.2022 по 31.12.2022 12 144 273,08 х 3% / 365 х 59 днів = 58 891,41 грн
3. з 01.01.2023 по 31.12.2023 13 965 914,04 х 3% / 365 х 365 днів = 418 977,42 грн;
4. з 01.01.2024 по 31.12.2024 14 678 175,66 х 3% / 366 х 366 днів = 440 345,27 грн;
5. з 01.01.2025 по 31.12.2025 16 439 556,74 х 4% / 365 х 365 днів = 657 582,27 грн.
Відтак, Товариство з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" загалом повинне було сплатити на користь Київської міської рази кошти за користування спірною земельною ділянкою за період з 16.12.2021 по 31.12.2025 у загальному розмірі 1 590 315,05 грн.
Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 05.08.2022 у справі №922/2060/20 дійшов висновку, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташоване. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.
Тобто відсутність у період з 16.12.2021 по 31.12.2025 укладеного договору оренди спірної земельної ділянки має фактичним наслідком користування відповідачем такою земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації. В результаті відбулося збереження (заощадження) відповідачем належних до сплати за таке володіння і користування земельною ділянкою коштів, які мали бути відшкодовані.
Правові підстави набуття прав користування земельною ділянкою безоплатно відсутні. В свою чергу, відповідач набув у користування майно саме за рахунок територіальної громади міста Києва в особі позивача.
У разі коли особа користувалася земельними ділянками, що належать територіальній громаді міста Києва без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим зберегла кошти, вона зобов`язана повернути ці кошти власникові такого майна на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.
Таким чином, за розрахунками суду Товариством з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" було безпідставно збережені кошти у розмірі 1 590 315,05 грн, які підлягали сплаті за користування спірною земельною ділянкою у період з 16.12.2021 по 31.12.2025.
Положеннями ч. 1 ст. 1214 Цивільного кодексу України унормовано, що визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.
Враховуючи положення норми ч. 1 ст. 1214 Цивільного кодексу України та безпідставне користуванням відповідачем спірною земельною ділянкою, суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно зберіг за рахунок територіальної громади міста Києва кошти у розмірі 1 590 315,05 грн, які підлягали сплаті Товариством з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" в якості орендної плати за користування земельною ділянкою площею 1,0636 га з кадастровим номером 8000000000:90:171:0218 у період з 16.12.2021 по 31.12.2025.
Щодо викладеної у змісті відзиву заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.
Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
В свою чергу, законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом від 30.03.2020 №540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (набрав чинності 02.04.2020) "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України були доповнені п.12 такого змісту: Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом №540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 06.09.2023 у справі №910/18489/20 (провадження №12-46гс22) та від 02.07.2025 у справі №903/602/24.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Отже, під час дії карантину строк позовної давності був продовжений з 02.04.2020 по 30.06.2023.
Поряд із цим Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
У подальшому, Законом від 15.03.2022 №2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (набрав чинності 17.03.2022) "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України були доповнені п. 19 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".
Отже, і у п. 12, і у п. 19 розд. "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України йшлося саме про продовження позовної давності.
Натомість Законом від 08.11.2023 №3450-IX "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (набрав чинності 30.01.2024) п. 19 "Прикінцевих та перехідних положень" Цивільного кодексу України був викладений в новій редакції, а саме: У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Тобто порядок обчислення позовної давності був змінений з "продовження на строк дії військового стану" на "зупинення на строк дії такого стану".
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився.
Таким чином, якщо перебіг позовної давності, обчислений відповідно до статей 257, 258 Цивільного кодексу України, розпочався до 02.04.2020 і не сплив до цієї дати, а спірні правовідносини продовжилися після 24.02.2022 (введення в Україні воєнного стану), то можна дійти висновку, що внаслідок двох продовжень і одного зупинення перебігу позовної давності такий строк не сплив, і перебіг позовної давності продовжиться від дати набрання чинності Законом про законодавче скасування зупинення перебігу позовної давності.
Верховний Суд у постанові від 01.12.2025 у справі №906/1674/23 зауважує, що нормами гл. 19 "Позовна давність" розд. V "Строки та терміни. Позовна давність" Цивільного кодексу України не передбачено можливості продовження позовної давності (на відміну від її зупинення (ст. 263) чи переривання (ст. 264)). Фактично, використовуючи у відповідних положеннях "Прикінцевих та перехідних положень" Цивільного кодексу України такий термін як "продовження", законодавець мав на увазі саме "зупинення" про що, окрім іншого, свідчить внесення відповідних змін згідно із Законом від 08.11.2023 №3450-IX (замість "продовжуються на строк його дії" - "зупиняється на строк дії такого стану").
Отже, трирічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення безпідставно утриманих коштів у період з 16.12.2021 по 31.12.2025 станом на 02.04.2020 не розпочав свій перебіг.
Частиною 3 статті 263 Цивільного кодексу України унормовано, що від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Тобто після скасування зупинення перебігу позовної давності, перебіг строку позовної давності продовжився з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Проте те, що скасування Законом №4434-IX від 14.05.2025 зупинення перебігу позовної давності не мало своїм наслідком переривання такого строку, свідчить як сама назва цього Закону - "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності", так і пояснювальна записка до проекту цього Закону, в якій зазначено, що цей Закон має на меті відновлення перебігу строку позовної давності.
Відтак строк позовної давності щодо вимог про стягнення безпідставно збережених коштів протягом 2021-2025 років почав свій перебіг 04.09.2025 та станом на дату звернення позивача до суду із даним позовом (29.01.2026) не сплив, тому Київською міською радою не було пропущено строку позовної давності.
За таких обставин позовні вимоги Київської міської ради підлягають частковому задоволенню, а з Товариства з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" підлягають стягненню безпідставно збережені кошти у розмірі 1 590 315,05 грн.
Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 2, 13, 73, 74, 75, 79, 123, 129, 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ВИРІШИВ:

1. Позов Київської міської ради задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрліфтсервіс" (02099, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 24-А; ідентифікаційний код 05472637) на користь Київської міської ради (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36; ідентифікаційний код 22883141) безпідставно збережені кошти у розмірі 1 590 315 (один мільйон п`ятсот дев`яносто тисяч триста п`ятнадцять) грн 05 коп. та судовий збір у розмірі 19 083 (дев`ятнадцять тисяч вісімдесят три) грн 78 коп. Видати наказ.
3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.
4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У відповідності до положень ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.
Повний текст рішення складено 22.06.2026.

Суддя Роман БОЙКО