ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1191/26	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Принцевської Н.М.;
суддів: Богацької Н.С., Діброви Г.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка, 29)

секретар судового засідання (за доручення головуючої судді): Романенко Д.С.;
за участю представників сторін:
від Одеської міської ради – Каланжова А.В.;
від Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕХАНІЗАЦІЯ" – не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.04.2026 про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову 
у справі №916/1191/26
за позовом Одеської міської ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕХАНІЗАЦІЯ" 
про стягнення 1 431 570,80 грн,
(суддя першої інстанції: Невінгловська Ю.М., дата та місце прийняття ухвали: 01.04.2026, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка,29), 

У березні 2026 року Одеська міська рада (далі - Позивач) звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕХАНІЗАЦІЯ" (далі - Відповідач) у якій просить суд стягнути з Відповідача заборгованість у розмірі 1431570,80 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем умов Договору оренди земельної ділянки від 30.07.2008, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 30.07.2008 та зареєстрований в реєстрі за №3394, в частині своєчасної та повної сплати оренди в період з 01.03.2022 по 12.02.2025, у зв`язку з чим у Відповідача виникла заборгованість у розмірі 1 112 690,19 грн. Дану заборгованість, а також 3 % річних у розмірі 68 818,01 грн, інфляційні втрати в розмірі 235486,31 грн та пеню в розмірі 14 576,29 грн, Позивач просить стягнути з Відповідача.
Одночасно з позовною заявою Одеською міською радою подано заяву про забезпечення позову у даній справі, у якій Позивач просив суд:
- накласти арешт на грошові кошти, що належать ТОВ "МЕХАНІЗАЦІЯ", як в національній валюті (гривня) так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на грошові кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать ТОВ "МЕХАНІЗАЦІЯ", у межах розміру позовних вимог на загальну суму 1431570,80 грн;
- накласти арешт на нерухоме майно, яке належать ТОВ "МЕХАНІЗАЦІЯ" у межах розміру позовних вимог 1431570,80 грн лише в межах різниці між сумою ціни позову та розміром арештованих грошових коштів у разі їх недостатності.
В обґрунтування такою заяви Позивач зазначав, що в даному випадку метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача (у даному випадку - територіальної громади міста Одеси) від можливих недобросовісних дій з боку Відповідача з тим, щоб забезпечити Позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь Позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.04.2026 у даній справі відмовлено в задоволенні заяви Одеської міської ради про забезпечення позову.
Суд першої інстанції зазначив, що заява Одеської міської ради про забезпечення позову не містить обґрунтованих доводів щодо реальних, існуючих обставин, які вказують на можливе ухилення Відповідача від виконання рішення суду, чи вчинення ним дій, які б свідчили про те, що невжиття заходів до забезпечення позову утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду.
Як зазначив у своїй ухвалі місцевий господарський суд, Позивачем не надано до суду будь-яких доказів на підтвердження обґрунтування своїх вимог про застосування судом саме таких обраних ним заходів, в порушення статті 86 Господарського процесуального кодексу України не наведено фактичних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, в розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, які б свідчили про наявність підстав для розгляду судом питання неправомірності дій Відповідача в частині, що стосується необхідності вчинення судом невідкладних заходів, зокрема, вчинення відповідачами дій, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення, а також імовірність утруднення або унеможливлення виконання в майбутньому судового рішення у разі невжиття саме запропонованих заходів забезпечення позову.
Не погодившись з такою ухвалою, Одеська міська рада звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.04.2026 у справі №916/1191/26 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву Одеської міської ради про забезпечення позову у справі та вжити заходи забезпечення позову, а саме:
– накласти арешт на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "МЕХАНІЗАЦІЯ", як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на грошові кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать Товариству з обмеженою відповідальністю "МЕХАНІЗАЦІЯ", у межах розміру позовних вимог на загальну суму 1 431 570,80 грн;
– накласти арешт на нерухоме майно, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю "МЕХАНІЗАЦІЯ", у межах розміру позовних вимог 1 431 570,80 грн лише в межах різниці між сумою ціни позову та розміром арештованих грошових коштів у разі їх недостатності. 
Одеська міська рада не погоджується з оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, вважає її такою, що прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у ній, встановленим обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, а, отже, такою, що підлягає скасуванню, а заява про забезпечення позову підлягає задоволенню.
У своїй скарзі Апелянт зазначає, що умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у Відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 03.03.2023 у справі №905/448/22, від 14.08.2023 у справі №904/1329/23, від 11.07.2023 у справі №917/322/23 та від 28.07.2023 у справі № 911/2797/22, Апелянт зазначає, що сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.
Апелянт зазначає, що з урахуванням специфіки предмету поданого Одеською міською радою позову та правовідносин, що виникли між Сторонами, процедура повернення коштів у майбутньому, без вжиття заходів забезпечення позову, буде неможливою та неефективною.
На переконання Апелянта, місцевий господарський суд допустив необґрунтоване припущення, що Відповідач зможе сплатити присуджену до стягнення суму заборгованості у разі задоволення позову.
Апелянт вважає, що саме Відповідач у даній справі повинен був спростувати обставини імовірності утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову у випадку невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту грошових коштів Відповідача на відкритих ним рахунках в банківських установах та належного йому майна в межах спірної суми.
Однак, Відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не подав до місцевого господарського суду заперечень на заяву Одеської міської ради про вжиття заходів забезпечення позову у даній справі.
Апелянт вважає оскаржувану ухвалу неправомірною, необґрунтовано, ухваленою без з`ясування важливих для вирішення заяви обставин та з неправильним встановленням фактичних обставин справи, з невідповідністю висновків, викладених в оскаржуваній ухвалі, встановленим обставинам справи.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.04.2026 у справі №916/1191/26 для розгляду зазначеної апеляційної скарги визначено склад колегії суддів: головуюча суддя -Принцевська Н.М., судді – Богацька Н.С., Ярош А.І.
За змістом абз. 2 ч. 10 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України якщо зі складу колегії суддів не може продовжувати розгляд справи суддя, який не є суддею-доповідачем у такій справі, що може перешкодити розгляду справи у строки, встановлені цим Кодексом, заміна такого судді з ініціативи судді-доповідача за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою з числа резервних суддів.
Керуючись статтею 15 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, абзацом 2 частини 10 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, підпунктами 2.3.22, 2.3.44 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, підпунктом 3.2.1 пункту 3.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Південно-західному апеляційному господарському суді, у зв`язку з тим, що суддя - учасник колегії суддів Ярош А.І. відповідно до наказу голови суду №67-в від 13.04.2026 з 17.04.2026 по 01.05.2026 перебуває у відпустці, що унеможливлює вирішення питання щодо можливості відкриття провадження у справі у строки, визначені ч.3 ст. 262 Господарського процесуального кодексу України, розпорядженням керівника апарату суду № 24 від 20.04.2026 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/1191/26.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 20.04.2026 визначено новий склад колегії суддів: головуюча суддя – Принцевська Н.М., судді - Богацька Н.С., Діброва Г.І.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 прийнято справу №916/1191/26 за апеляційною скаргою Одеської міської ради на ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.04.2026 до свого провадження колегією суддів у новому складі: головуюча суддя – Принцевська Н.М., судді- Богацька Н.С., Діброва Г.І.; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеської міської ради на ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.04.2026 у справі №916/1191/26; встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі; призначено розгляд справи №916/1191/26 за апеляційною скаргою Одеської міської ради на ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.04.2026 на 19.05.2026 року о 14:15 год.; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали оскарження ухвали від 01.04.2026 у справі №916/1191/26.
24.04.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали оскарження ухвали від 01.04.2026 у справі №916/1191/26.
19.05.2026 у судове засідання з`явився представник Позивача, який підтримав вимоги та доводи, викладені ним письмово. Представник Відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.
Представник Відповідача своїм правом на подання відзиву не скористався, що у відповідності до ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженої ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).
Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасників справи, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представника Відповідача, який не з`явився у судове засідання, за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч.1,2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника Позивача, перевіривши наявні матеріали оскарження ухвали на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.
Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Правові висновки щодо застосування статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України у контексті мети та сутності забезпечення позову є послідовними і сталими, викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі №754/5683/22, у постановах Верховного Суду від 08.07.2024 у справі №910/1686/24, від 26.08.2024 у справі №922/1454/24 тощо.
Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
За правилами цієї статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.
Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в частинах другій, п`ятій, шостій та сьомій статті 137 Господарського процесуального кодексу України).
Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.
Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено у низці постанов останнього, зокрема, від 24.10.2022 у справі №916/950/22 та від 15.05.2019 у справі №910/688/13.
Відповідно до ч.1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
В силу частини четвертої статті 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Адекватність (співмірність) заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії (пункт 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011).
Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Судова колегія звертає увагу, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постановах від 08.07.2024 у справі №916/143/24, від 04.10.2024 у справі № 913/289/24, законодавством покладено на заявника обов`язок обґрунтування підстав, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. 
При цьому, в постанові від 04.12.2025 у справі №916/3385/25 Верховний Суд зазначив, що наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії з відповідним їх підтвердженням. Отже, при використанні механізму забезпечення позову, учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави заявлених позовних вимог та застосування відповідного їм заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Апеляційний господарський суд враховує, що предметом спору у даній справі є, зокрема, вимога майнового характеру, а саме: позивач просить стягнути з Відповідача заборгованість у розмірі 1431570,80 грн, яка виникла у зв`язку з неналежним виконанням Відповідачем умов Договору оренди земельної ділянки від 30.07.2008 що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 30.07.2008 та зареєстрований в реєстрі за №3394, в частині своєчасної та повної сплати оренди в період з 01.03.2022 по 12.02.2025, у зв`язку з чим у Відповідача виникла заборгованість у розмірі 1 112 690,19 грн. Також Позивач просить стягнути 3 % річних у розмірі 68 818,01 грн, інфляційні втрати в розмірі 235486,31 грн та пеню в розмірі 14 576,29 грн.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 також висловлено позицію про те, що необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Звертаючись із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, заявник повинен довести за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів той факт, що грошові кошти, наявні у відповідача станом на момент пред`явлення позову, можуть зникнути або зменшитись за кількістю на момент виконання рішення в результаті об`єктивних (незадовільний фінансовий стан, наявність невиконаних безспірних зобов`язань, відкритих виконавчих проваджень щодо відповідача тощо) або суб`єктивних (вчинення відповідачем умисних дій, направлених на приховування грошових коштів або вчинення інших дій з метою уникнення майнової відповідальності та перешкоджанню законному стягненню грошових коштів) причин.
Такий висновок апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 13.04.2018 у справі №916/2828/17 та від 31.03.2021 у справі №914/2353/20.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.
Верховний Суд у постанові від 18.06.2025 у справі №918/73/25 зазначив про необхідність доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову, обґрунтування позивачем відомих останньому обставин або тих обставин, про які він об`єктивно може дізнатися, які б свідчили про утруднення чи унеможливлення виконання судового рішення у разі задоволення позову.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, повертаючи справу №917/1610/23 відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду ухвалою від 01.03.2025, зазначала, що наведений зміст вказаної постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду засвідчує, що у ній взагалі відсутні правові висновки про те, що у питанні застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та/або грошові кошти, що знаходяться на рахунках відповідача/зацікавленої особи, позивач (заявник) звільняється від доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову.
Таким чином, саме лише посилання в заяві позивача на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви, адже має характер припущення. Вказане повністю узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 №381/4019/18.
У кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду, зокрема, належить встановити наявність обставин, які свідчать про небезпідставність вимог позивача та ризик незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника (аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 04.12.2025 у справі №916/3385/25).
Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, та доказами, які наведені на їх підтвердження, а також положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, подаючи позов.
Відповідно до ч.1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З огляду на положення статей 13, 74, 80 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Саме така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 12.06.2019 у справі №910/773/19.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18).
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Судова колегія звертає увагу, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22.07.2019 у справі №914/120/19.
Як вбачається зі змісту заяви про забезпечення позову, що необхідність у забезпеченні позовної заяви зумовлена обґрунтованим припущенням, що з урахуванням предмета спору невжиття таких заходів також може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог Одеської міської ради, чим фактично буде нівельована функція судового рішення, як механізму дійсного поновлення порушених прав та інтересів.
Одеська міська рада зазначає, що заходи забезпечення позову, такі як арешт накладений на кошти та на майно ТОВ “МЕХАНІЗАЦІЯ” у межах заявленої суми позовних вимог, є співмірним, адже останнє не матиме наслідком подвійного стягнення забезпечення позовних вимог (і за рахунок коштів, і за рахунок майна), та не суперечить вимогам закону стосовно співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.
Позивач вважає, що накладенням арешту на майно Відповідача, у випадку недостатності коштів на банківському рахунку Відповідача, Одеська міська рада матиме реальну гарантію того, що рішення суду в разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.
Таким чином, Одеська міська рада вказує, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ТОВ “МЕХАНІЗАЦІЯ”, які знаходяться на всіх рахунках відповідача в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, та на майно, яке належить останньому, у межах суми позову 1 431 570,80 грн, є адекватним способом захисту можливих порушень охоронюваних законом інтересів територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради при виконанні судового рішення у випадку задоволення позовних вимог.
Враховуючи відсутність можливості спричинення заходами забезпечення позову для відповідача будь-яких збитків, Одеська міська рада вважає, що підстави для застосування зустрічного забезпечення відсутні.
Судовою колегією встановлено, що в матеріалах оскарження ухвали місцевого господарського суду від 01.04.2026 про відмову у забезпеченні позову у справі №916/1191/26 відсутні та Позивачем до суду першої інстанції разом з заявою про вжиття заходів забезпечення позову не подано жодного доказу на підтвердження того, що Відповідач здійснює будь-які дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з Позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).
Водночас, сам факт звернення із заявою Позивача про забезпечення позову не звільняє його від обов`язку доведення обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування відповідних заходів, та не є підставою для відступу від принципів рівності сторін і змагальності процесу.
За відсутності доведених ризиків утруднення виконання рішення суду застосування такого заходу не відповідатиме вимогам пропорційності, тим більше, що забезпечення позову не повинно мати на меті створення для відповідача негативних наслідків, тотожних наслідкам задоволення позову, та не може використовуватися як інструмент попереднього примусу до виконання спірного зобов`язання.
Самі лише твердження про потенційну можливість ухилення Відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову, з огляду на заявлені у цій конкретній справі предмет і підстави позову щодо неправомірності дій Відповідача без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.
З огляду на наведене, всі доводи Позивача щодо існування реальної загрози утруднення або неможливості виконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову ґрунтуються виключно на нічим не підтверджених припущеннях.
Аналогічний висновок стосовно того, що самі лише твердження заявника про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову викладено в постановах Верховного Суду від 21.01.2019 у справі №902/483/18 та від 12.06.2019 у справі №909/19/19.
Враховуючи останню правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема у постанові від 04.12.2025 у справі №916/3385/25, здійснивши оцінку обґрунтованості доводів Позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, які фактично зводяться до недоотримання Позивачем грошових котив у вигляді орендної плати за користування земельними ділянками з видом цільового призначення “ 12.11– для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу”, та наявного припущення, що з урахуванням предмета спору невжиття таких заходів також може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, приймаючи до уваги що такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, які б свідчили про утруднення чи унеможливлення виконання судового рішення у разі задоволення позову, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Твердження Апелянта стосовно того, що ТОВ "МЕХАНІЗАЦІЯ" у період з 01.03.2022 по 12.02.2025 не виконувало належним чином обов`язок щодо сплати орендної плати, Південно-західним апеляційним господарським судом до уваги не приймаються, оскільки наведені твердження стосуються обґрунтування підстав позову, тобто суті позовних вимог, та жодним чином не свідчать про необхідність забезпечення позову, оскільки сам по собі факт наявності між Сторонами судового спору не може бути належною та достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
Верховний Суд в постановах від 15.01.2019 у справі №915/870/18, від 05.09.2019 у справі №911/527/19 та від 23.07.2021 у справі №915/1429/20 дійшов висновку про те, що піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору.
Водночас, не довівши відсутності або недостатності у Відповідача грошових коштів для виконання судового рішення у разі задоволення позову, Позивач просить накласти арешт на нерухоме майно розташоване за адресою м. Одеса, вул.Вапняна, буд. 54-А, яке не є предметом спору та щодо якого відсутня інформація про вжиття Відповідачем заходів, направлених на його відчуження з метою ухилення виконання потенційно негативного для нього судового рішення, у зв`язку з чим такі заходи не є співмірними та адекватними. 
З урахуванням наведеного, враховуючи, що Позивачем при зверненні з заявою про забезпечення позову не доведено наявності обставин щодо можливого істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі невжиття такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на грошові кошти та нерухоме майно, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття відповідних заходів.
Оцінивши доводи Позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом спору, імовірність істотного ускладнення або неможливості виконання рішення господарського суду у разі невжиття таких заходів, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає про те, що місцевий господарський суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви Одеської міської ради про забезпечення позову у справі №916/1191/26.
З огляду на викладене та беручи до уваги те, що доводи Апелянта стосовно порушення Господарським судом Одеської області норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали від 01.04.2026 про відмову у задоволенні заяви про забезпеченні позову у справі №916/1191/26 не знайшли свого підтвердження, підстав для скасування зазначеного судового акта суд апеляційної інстанції не вбачає.
Керуючись ст. 136, 137, 232, 233, 236, 240, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради на ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.04.2026 по справі №916/1191/26 залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.04.2026 про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову по справі №916/1191/26 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до приписів статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено та підписано 20.05.2026 року.

Головуюча суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Н.С. Богацька

Г.І. Діброва