КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
25 травня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/4261/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В., 
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кільбурта Дмитра Марковича, в інтересах ОСОБА_1 ,
на рішення Деснянського районного суду міста Києва у складі судді Скрипки О. І.
від 15 жовтня 2025 року
у цивільній справі № 754/14820/24 Деснянського районного суду міста Києва
за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» 
до ОСОБА_1 , 
третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна», 
про стягнення сплаченого страхового відшкодування,
У С Т А Н О В И В:
В жовтні 2024 року ПрАТ «Страхова компанія «ТАС» звернулось в суд з позовом, в якому просило стягнути з відповідача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 27 055 грн 75 коп. та судовий збір в сумі 3 028 грн. Обґрунтовуючи вимоги зазначав, що 11.07.2022 о 14.15 год. по вул. Прорізній, 17 в м. Києві сталась ДТП за участю автомобіля «Suzuki», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням відповідача, та автомобіля «Jeep», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 , внаслідок якої автомобілі отримали механічні пошкодження. Учасниками ДТП було оформлено електронне повідомлення про ДТП (електронний євро протокол), згідно якого ДТП відбулась під час руху заднім ходом автомобіля «Suzuki», д.н.з. НОМЕР_1 , та під час виїзду з автостоянки, з приватних ділянок, із путівця (колії).
Як зазначав позивач, на момент ДТП діяв договір добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) «Правильне Каско» № НОМЕР_3 від 16.02.2022. Страхувальник своєчасно звернувся до позивача із заявою про настання події від 12.07.2022 та заявою на виплату страхового відшкодування від 08.08.2022. Вказану ДТП було визнано страховим випадком та на підставі акту огляду транспортного засобу (дефектна відомість), рахунку-фактури № 0000005519 від 18.07.2022, страхового акту № 15236/01/922 від 17.08.2022 та розрахунку суми страхового відшкодування позивачем здійснено виплату суми страхового відшкодування в розмірі 5 755,43 грн. Вказане відшкодування було сплачене з вирахуванням суми несплаченої частини страхового платежу в розмірі 31 518,32 грн. 
Оскільки на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» за полісом обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів № 208583004, останнє за вирахуванням зносу виплатило позивачу суму страхового відшкодування в розмірі 10 218,00 грн згідно платіжної інструкції № 00082296 від 12.09.2022. Різниця між виплаченим страховим відшкодуванням та виплатою страховою компанією відповідача становить 27 055,75 грн.
Посилаючись на викладені обставини, а також положення ст.ст. 993, 1194 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 27 055,75 грн, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028,00 грн.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Страхова компанія «ТАС» суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 27 055 грн 75 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028 грн.
В апеляційній скарзі адвокат Кільбурт Д. М., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. Зазначає, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 11.07.2022, його цивільно-правова відповідальність була застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» з лімітом відповідальності за шкоду майну у розмірі 130 000,00 грн. Звертає увагу на те, що оскільки загальний розмір заявленої шкоди становить 37 273,75 грн і не перевищує ліміту відповідальності за полісом, обов`язок із відшкодування збитків у повному обсязі покладається виключно на його страховика. Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, апелянт наголошує, що покладання такого обов`язку на страхувальника суперечить меті інституту обов`язкового страхування (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц). Крім того, він зазначає про відсутність законних підстав для застосування статті 1194 ЦК України, оскільки позивач не надав доказів недостатності страхової виплати чи перевищення лімітів. Апелянт указує, що ПрАТ «СГ «ТАС» фактично понесло витрати лише у сумі 5 755,43 грн згідно з платіжною інструкцією від 19.08.2022, тоді як решта суми у розмірі 31 518,32 грн є затриманням страхового платежу, що не може вважатися реальними збитками в розумінні суброгації. Звертає увагу, що страховик ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виплатив позивачу 10 218,00 грн, що повністю покриває та навіть перевищує фактичні грошові витрати позивача. Також зазначає про недоведеність розміру шкоди через відсутність незалежної оцінки майна або акта виконаних робіт, який би підтверджував факт проведення ремонту. Апелянт стверджує, що рахунок-фактура від 18.07.2022 містить перелік робіт і деталей, які не пов`язані з ДТП, зокрема ремонт дверей, фарбування диска та інші послуги СТО, які не стосуються події. За його власним розрахунком, розмір матеріального збитку, безпосередньо спричиненого пригодою, становить лише 8 995,75 грн. Додатково вказує, що за інформацією від третьої особи автомобіль взагалі не ремонтувався через відмову представника власника доплачувати кошти. В кінцевому рахунку вважає, що позивач звернувся до неналежного відповідача та обрав неправильний спосіб захисту, пред`явивши вимоги про стягнення страхового відшкодування до фізичної особи.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже розгляд даної справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на рішення суду від 15.10.2025 в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітами про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного кабінету та на електрону пошту адвоката Кільбурта Д. М., в інтересах відповідача ОСОБА_1 , на електрону пошту відповідача ОСОБА_1 та до електронного суду і електронної пошти позивача.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 11.07.2022 о 14.15 год по вул. Прорізній, 17 в м. Києві сталась ДТП, а саме відповідач ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Suzuki», д.н.з. НОМЕР_1 , під час руху заднім ходом під час виїзду з місця стоянки здійснив зіткнення з автомобілем «Jeep», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Винуватість відповідача у вчиненні вказаної ДТП оформлено електронним Європротоколом. Свою вину під час розгляду справи відповідач не оспорював.
На момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди 11.07.2022, автомобіль «Jeep», д.н.з. НОМЕР_2 , було застраховано у ПрАТ «СГ «ТАС», що підтверджується договором добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) «Правильне Каско» від 16.02.2022 № FO 1307756, укладеним з ОСОБА_2 , за умовами якого збитки внаслідок ДТП віднесено до страхових ризиків і страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування в порядку та в строк згідно з розділом 13 договору.
Відповідно до п. 13.4 договору, у випадку, якщо на дату складання страхового акту є частини страхової премії за договором, що неоплачені, незалежно від того, термін сплати настав чи ні, розмір страхового відшкодування в першу чергу направляється в рахунок оплати несплачених частин страхової премії. Частина страхового відшкодування, що залишилась, перераховується в порядку, передбаченому цим договором.
Встановлено, що водій застрахованого за договором добровільного страхування автомобіля ОСОБА_3 12.07.2022 звернувся до ПрАТ «СГ «ТАС» із заявою про настання події. 12.08.2022 до позивача звернулась потерпіла власник автомобіля ОСОБА_2 із заявою про виплату страхового відшкодування.
На підставі акту огляду пошкодженого транспортного засобу від 12.07.2022, рахунку-фактури № 0000005519 від 18.07.2022 позивачем було складено страховий акт № 15236/01/922 від 17.08.2022 з відповідним розрахунком суми страхового відшкодування, на підставі чого потерпілому було визначено страхове відшкодування у розмірі 37 273,75 грн. З урахуванням суми несплачених страхових платежів згідно п. 13.4 договору страхування позивачем здійснено виплату страхового відшкодування потерпілій особі в розмірі 5 755,43 грн відповідно до платіжної інструкції від 19.08.2022.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» за полісом обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів № 208583004, яке здійснило часткове відшкодування завданих збитків в розмірі 10 218,00 грн.
Факт вказаної виплати також визнано стороною відповідача.
З огляду на викладене, ПрАТ «СГ «ТАС» заявлено вимогу про стягнення з відповідача, як особи, відповідальної за заподіяний збиток, збитків в сумі 27 055,75 грн, що позивачу не відшкодовані, посилаючись на те, що страхова компанія відповідача здійснила виплату страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля, яке не покриває суму виплати за договором добровільного страхування наземного транспорту.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок виплати страхового відшкодування до позивача в порядку суброгації перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. Встановивши, що вина відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди підтверджується європротоколом та не оспорюється сторонами, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення майнової шкоди. Суд зазначив, що загальний розмір збитків згідно із рахунком-фактурою становить 37 273,75 грн, з яких страховик відповідача виплатив лише 10 218,00 грн із урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу. Керуючись положеннями статті 1194 ЦК України, суд дійшов висновку, що деліктне зобов`язання винуватця зберігається в частині сплати різниці між фактичною вартістю ремонту та виплаченим страховим відшкодуванням.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
За загальним правилом, встановленим частиною першою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який здійснив страхову виплату за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.
Відхиляючи доводи апелянта про те, що загальний розмір шкоди не перевищує ліміт відповідальності його страховика (130 000,00 грн), а тому обов`язок з відшкодування збитків у повному обсязі має нести виключно страхова компанія за полісом обов`язкового страхування, колегія суддів враховує усталену практику Верховного Суду.
Відповідно до приписів статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Якщо для відновлення пошкодженого транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин на нові, страховик за договором обов`язкового страхування відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу. Пред`явлення особою вимоги про виплату страхового відшкодування в розмірі повної вартості відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фізичного зносу до страховика винуватця є неправомірним (правовий висновок у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 910/5001/17). 
Отже, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виконало свій обов`язок перед потерпілим належним чином та в межах спеціального закону, виплативши страхове відшкодування з урахуванням зносу у розмірі 10 218,00 грн. 
Разом з тим, страховик відповідальності винної особи здійснює відшкодування витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом з урахуванням зносу, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків. Розмір обов`язку страховика має істотне значення для встановлення обсягу відповідальності винної в дорожньо-транспортній пригоді особи, оскільки заподіювач шкоди зобов`язаний сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням. 
Посилання апелянта на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/18006/15-ц є безпідставним, оскільки покладання обов`язку з відшкодування шкоди на страхувальника визнається неправомірним та таким, що суперечить меті інституту страхування, лише у межах тієї суми страхового відшкодування, яку зобов`язаний виплатити страховик. Оскільки закон прямо обмежує обсяг відповідальності страховика за полісом виплатою сум з урахуванням фізичного зносу, обов`язок компенсувати вартість нових деталей замість зношених покладається виключно на безпосереднього заподіювача шкоди. 
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що право вимоги позивача в порядку суброгації обмежене виключно сумою фактичного безготівкового перерахування у розмірі 5 755,43 грн згідно з платіжною інструкцією від 19.08.2022. Як убачається з матеріалів справи, різниця у розмірі 31 518,32 грн є сумою несплаченої частини страхової премії за договором добровільного страхування наземного транспорту, яка була утримана позивачем на підставі пункту 13.4 вказаного договору. Таке утримання є погодженим сторонами правомірним способом припинення зустрічних зобов`язань шляхом зарахування, що повністю прирівнюється до виплати страхового відшкодування у повному обсязі. З огляду на це, майновий стан потерпілої особи був відновлений страховиком на загальну суму 37 273,75 грн, у зв`язку з чим до позивача у відповідності до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» перейшло право вимоги у деліктному зобов`язанні саме у межах усього обсягу фактично покритих збитків.
Не можуть бути прийняті до уваги і твердження апелянта про недоведеність розміру шкоди через відсутність звіту про незалежну оцінку майна, складеного відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Чинне цивільне процесуальне законодавство не встановлює виключних засобів доказування вартості відновлювального ремонту транспортного засобу, а тому належними та допустимими доказами у розумінні статей 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України є документи станції технічного обслуговування, акт огляду транспортного засобу та розрахунок страхового відшкодування, на підставі яких страховик визначив розмір збитків. 
У разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, заподіяної власнику транспортного засобу, суд виходить з фактичної суми, встановленої відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій визначалася вартість ремонту автомобіля. Враховуючи засади змагальності цивільного процесу, обов`язок спростування розміру збитків та доведення інших обставин покладається на відповідача. Оскільки ОСОБА_1 не надав суду жодного альтернативного висновку експертного дослідження або оцінки та не заявив клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи, його власні розрахунки вартості ремонту є припущеннями та не можуть слугувати підставою для спростування належних доказів позивача.
Безпідставними є й посилання скаржника на те, що пошкоджений автомобіль фактично не відновлювався на станції технічного обслуговування через відмову представника власника від доплати коштів. Право на відшкодування реальних збитків, закріплене статтями 22, 1166 ЦК України, виникає безпосередньо з моменту пошкодження майна і визначається об`єктивною вартістю витрат, необхідних для відновлення речі до попереднього стану. Закон не пов`язує виникнення деліктного обов`язку заподіювача шкоди чи суброгаційного права страховика із обов`язковим фактичним проведенням ремонтних робіт на момент розгляду справи судом.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення спірної різниці у розмірі 27 055,75 грн безпосередньо з ОСОБА_1 .
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд, -
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу адвоката Кільбурта Дмитра Марковича, в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року залишити безмін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов