УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2026 року
м. Київ
справа № 464/2902/25
провадження № 51-1929 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025140000000369, за обвинуваченням
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2025 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. 
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, покладено на нього обов`язки відповідно до ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів у провадженні, скасовано арешт на майно.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 25 лютого 2025 року близько 08:40, керуючи технічно справним автомобілем марки "Fiat Ducato", реєстраційний номер НОМЕР_1 , поблизу будинку № 57 по вул. Стрийській у м. Львові, порушив вимоги п. 1.5; п. 2.3 пп. б), д); п. п. 10.1, 10.9; п. 11.13 ПДР України, які виразилися в тому, що він перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, задля забезпечення безпеки руху не звернувся за допомогою до інших осіб та, рухаючись заднім ходом по тротуару, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , яка рухалася по тротуару позаду автомобіля. У результаті допущених ОСОБА_5 порушень потерпіла отримала тілесні ушкодження у виді поєднаної травми тіла у вигляді множинних саден, гематом обличчя, рани спинки носа, множинних переломів кісток лицевого черепа, струсу головного мозку, перелому шийного хребця, перелому 5-го ребра справа, перелому лівої ключиці, правобічного гідротораксу, що ускладнилось поліорганною недостатністю, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення, і перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з настанням її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
Захисник ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою, у якій не погоджується з оскарженими судовими рішеннями щодо ОСОБА_5 в частині призначеного покарання та просить їх змінити в цій частині. 
Свою позицію мотивує тим, що рішення щодо призначення ОСОБА_5 додаткового покарання та покладення на нього обов`язку не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України є необґрунтованим і невмотивованим. 
Суди не дотримались вимог статей 50, 65 КК України при призначенні покарання, що призвело до його невідповідності тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Не взяли до уваги, серед іншого, дані про особу засудженого, який має тісні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, позитивні характеристики, займається волонтерською діяльністю, офіційно працевлаштований водієм, а також те, що здійснення автомобільних перевезень є єдиним джерелом доходу його сім`ї, у зв`язку з чим, позбавлення права керувати транспортними засобами поставить їх у скрутне матеріальне становище.
Вважає, що апеляційний суд не надав належної оцінки апеляційним доводам сторони захисту.
Мотиви суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу 
про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
Із  будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.
Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не  були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.
Беручи до уваги те, що розгляд кримінального провадження відбувся в порядку ст. 349 КПК України, а також, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються, Суд, керуючись вимогами ст. 433 КПК України, не перевіряє законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.
Доводи касаційної скарги щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість є необґрунтованими.
За приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. 
Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. 
Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За правилами ст. 75 КК України, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням вищевикладених норм права.
Суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, обставину, яка пом`якшує покарання, 
- щире каяття, відсутність обставин, які його обтяжують, особу винного, який раніше не судимий, а також дані досудової доповіді.
Урахувавши всю сукупність наведених обставин, даних про особу винного, його ставлення до вчиненого, серед яких і ті, про які йдеться у касаційній скарзі, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення основного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, яке є мінімальним у межах санкції цієї норми, а також застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. 
Суд також, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, врахував щире каяття обвинуваченого, вчинення кримінального правопорушення з необережності, позицію потерпілої, яка просила не позбавляти ОСОБА_5 волі, той факт, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні непрацездатних батьків, та дійшов висновку, що його виправлення можливе без реального відбування основного покарання з огляду на що, застосував положення ст. 75 КК України при призначенні покарання та поклав на ОСОБА_5 обов`язки відповідно до ст. 76 цього Кодексу. 
Апеляційний суд, переглянувши в апеляційному порядку вирок відносно ОСОБА_5 , дав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника, які є аналогічними до його касаційних доводів, зокрема, щодо призначення винному додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, та покладення на нього додаткових обов`язків за ст. 76 КК України. 
Колегія суддів взяла до уваги усі наведені захисником факти щодо особи ОСОБА_5 , який має тісні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, позитивні характеристики, є волонтером, а також щодо його посткримінальної поведінки.
Окрім зазначеного, те, що він офіційно працевлаштований водієм, на його утриманні перебувають дружина, яка є інвалідом 2 групи, батьки - пенсіонери, а здійснення автомобільних перевезень є єдиним джерелом доходів його сім`ї.
При цьому суд апеляційної інстанції порушень при призначенні покарання місцевим судом не встановив та правильно вказав, що обрання заходу примусу є виключим дискреційним повноваженням суду при ухваленні вироку, який оцінює усі суттєві обставини, які беруться до уваги при призначенні покарання.
Те саме стосується і обрання форми реалізації кримінальної відповідальності, зокрема, застосування ст. 75 КК України та звільнення винного від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком та покладенням обов`язків за ст. 76 КК України, які встановлюються на розсуд суду.
Проаналізувавши усі доводи апеляційної скарги, суд неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, на що вказував захисник, не встановив та, із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення, обґрунтовано залишив скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни. 
Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей, тоді як ОСОБА_5 , керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, і саме протиправні дії засудженого, який є водієм за спеціальністю, як стверджує захисник, призвели до тяжких непоправних наслідків у вигляді смерті потерпілої.
Згідно з ч. 4 ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, є тяжким злочином з розділу ХI Особливої частини КК України «Злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту». Він має двооб`єктний склад, де основним безпосереднім об`єктом є безпека руху й експлуатації транспорту, тобто стан захищеності всього суспільства в цій сфері, а додатковим 
- здоров`я певної особи.
У вказаних видах суспільних відносин, охоронюваними кримінальним правом, є не лише приватні інтереси їх учасників, а й суспільні (публічні) інтереси, що також береться до уваги при визначенні форми реалізації кримінальної відповідальності винної особи. 
Характеристика ОСОБА_5 у загально-соціальному плані, а також його посткримінальна поведінка, не знижує тяжкості й небезпечності кримінального правопорушення, вчиненого за встановлених обставин.
Закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.
Наведені у касаційній скарзі обставини, у тому числі і думка інших учасників кримінального провадження, не можуть бути безумовною підставою для непризначення ОСОБА_5 додаткового покарання та жодним чином не зменшують його вини у вчиненому, а тому не можуть суттєво впливати на покарання. Водночас, суспільна небезпека від можливих наслідків порушення правил дорожнього руху значно перевищує особисті інтереси засудженого.
Строк позбавлення права керувати транспортним засобом обраний ОСОБА_5 є мінімальним для цього виду додаткового покарання, а реальної необхідності у здійсненні цієї діяльності протягом наступного року, як і неможливості ним забезпечити свою сім`ю іншим чином, чи відсутності інших доходів за змістом касаційної скарги не вбачається.
До того ж встановлення наявності чи відсутності нових обставин, які впливають на призначення покарання засудженому, належить до тих питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку з огляду на положення ст. 368 КПК України, та не є компетенцією суду касаційної інстанції з огляду на ст. 433 КПК України.
Підстав вважати, що судом першої інстанції порушено вимоги статей 50, 65 КК України при призначенні покарання за змістом касаційної скарги захисника немає. Заслуговують на увагу й висновки апеляційного суду, який вказав, що призначене засудженому покарання за своїм видом, розміром є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, у тому числі у сфері безпеки дорожнього руху. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає. 
Стосовно доводів захисника щодо невмотивованості рішень у частині призначення додаткового покарання та покладення додаткового обов`язку відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, слід зауважити, що вони є неприйнятними. 
У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Цих вимог судами дотримано, оскаржені судові рішення відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, є законними і обґрунтованими, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.
Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з її змісту убачається, що підстав для задоволення немає.  
Ураховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника 
слід відмовити.
З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:
Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3