Справа № 750/2571/26
Провадження № 2/750/1954/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2026 року м. Чернігів
Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:
судді	Супруна О.П.,	
секретар з участю	Юрченко А.А., представника позивача – адвоката Антоненко Л.А., відповідача ОСОБА_1 ,    	

розглянувши у підготовчому засіданні цивільну справу № 750/2571/26 за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя,

у с т а н о в и в :

04.03.2026 позивач через свого представника, адвоката Антоненко Л.А., засобами поштового зв`язку звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до відповідача, у якому просить:
- визнати спільним сумісним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 та транспортний засіб FIAT DOBLO 1248, 2005 року випуску, № кузова НОМЕР_1 ; 
- визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; 
- стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу FIAT DOBLO 1248 у розмірі 67 280,00 грн; 
- стягнути судові витрати. 
У обґрунтування позову зазначено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого за спільні кошти подружжя було придбано квартиру та автомобіль, які є об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Після припинення сімейних відносин сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна.
Суддя Деснянського районного суду м. Чернігова Супрун О.П. ухвалою від 13.03.2026 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, призначив підготовче засідання на 25.05.2026.
У підготовчому засіданні представник позивача позов підтримала, а відповідач його визнав у повному обсязі, заявивши при цьому клопотання про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу у зв`язку з його неспівмірністю складності справи. Позивач до суду не з`явилася, про причини неявки не повідомила. 
Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Частиною третьою статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
У відповідності до частини шостої статті 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.
Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Відповідач позов визнав, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому рішення щодо поділу майна ухвалюється судом згідно з таким визнанням.
При цьому суд установив, що сторони перебували в шлюбі, який був зареєстрований 03.06.2000 Управлінням реєстрації актів громадянського стану Чернігівської міської ради Чернігівської області, актовий запис № 485, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 (а.с. 7).
Деснянський районний суд м. Чернігова своїм рішенням від 11.05.2026 у справі № 750/2210/26 розірвав шлюб між сторонами.
У період шлюбу сторонами було набуте таке майно: квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19.07.2007 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 12, 13), та транспортний засіб FIAT DOBLO 1248, 2005 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , що підтверджується копією відповіді Головного сервісного центру МВС України (а.с. 10).
Указане майно, згідно з вищевказаними документами, належить відповідачу ОСОБА_1 .
Після припинення сімейних відносин сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна.
Відповідно до вимог частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною другою статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України (далі – СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частинами першою, другою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Аналізуючи вказані норми матеріального права в сукупності, суд убачає, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини, виходячи із статті 70 СК України, є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком відповідно до вимог ЦПК України. При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 та транспортний засіб FIAT DOBLO 1248, 2005 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , набуті сторонами під час шлюбу за спільні кошти подружжя, а тому є об`єктами права спільної сумісної власності.
Із огляду на визнання позову відповідачем, а також те, що набута сторонами в період шлюбу спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд уважає за можливе розділити її виходячи з правил рівності часток.
Відповідно до частин першої, другої статті 71 СК України поділ спільного майна подружжя здійснюється шляхом його поділу в натурі, а у разі неподільності речі – присудження її одному з подружжя з компенсацією іншому вартості його частки.
Згідно з частиною другою статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Транспортний засіб за своєю природою є неподільною річчю, а тому суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля в розмірі 67 280,00 грн.
Оскільки відповідач визнав позов, таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд уважає позовні вимоги про поділ майна обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 № 523/14489/15-ц, від 10.04.2024 у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22), від 22.12.2021 у справі № 726/1388/16 (провадження № 61-10684св21).
Ураховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог про визнання спірного майна спільною сумісною власністю, позаяк це не є самостійними вимогами та способом захисту, який потребує вирішення та вказівки в резолютивній частині судового рішення.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
У постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 615/1364/16-ц (провадження № 61-6575св19) зазначено, що аналіз статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення.
Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога – це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 23.02.2022 у справі № 496/1069/18 (провадження № 61-20433св21).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин, суд уважає, що в резолютивній частині рішення суду необхідно також визначити за відповідачем право власності на частку спірної квартири, що, крім іншого, усуває труднощі при виконанні рішення суду.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність;
3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Із запровадженням з 15.12.2017 змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважала за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі
№ 922/445/19 та від 06.12.2019 у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від
25.05.2021 у справі № 910/7586/19).
Правничу допомогу позивачеві надавала адвокат Антоненко Людмила Анатоліївна на підставі Договору про надання правничої допомоги № б/н від 03.02.2025 та ордера на надання правничої допомоги.
Згідно копії акта виконаних робіт від 24.02.2026 до Договору про надання правничої допомоги № б/н від 03.02.2025 та квитанції № 275784 від 24.02.2026 адвокатом ОСОБА_3 надані та позивачем оплачені послуги з правничої допомоги на суму 30 000,00 грн, які, ураховуючи часткове задоволення позову та клопотання відповідача про їхнє зменшення, належить компенсувати частково в сумі 10 000,00 грн за рахунок відповідача, що відповідатиме засадам розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Із платіжних інструкцій № 2.546473765.1 від 25.02.2026 та № 2.546480105.1 від 25.02.2026 убачається, що позивач при зверненні до суду з позовом сплатила судовий збір у загальному розмірі 10 075,00 грн.
Оскільки в позові про визнання спірного майна спільною сумісною власністю відмовлено, а відповідач позов визнав до початку розгляду справи по суті, ураховуючи положення частини першої статті 142 ЦПК України, суд уважає за можливе повернути  ОСОБА_2 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви, а саме 4 371,90 грн (8 743,80 грн / 2), а також відповідно до вимог статті 141 ЦПК України стягнути з відповідача на її користь 4 371,90 грн у відшкодування сплаченого судового збору.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За правилами частини першої статті 140 ЦПК України особа, яка надала доказ на вимогу суду, має право вимагати виплати грошової компенсації своїх витрат, пов`язаних із наданням такого доказу. Розмір грошової компенсації визначає суд на підставі поданих такою особою доказів здійснення відповідних витрат.
Представник позивача оплатила 1 000,00 грн за витребування інформаційної довідки в ТОВ «Трудовий колектив Чернігівського обласного бюро технічної інвентаризації» від 11.02.2026 № 660, що підтверджується копією платіжної інструкції № 0.0.4742733932.1 (а.с. 15). 
Оскільки представник позивача не є ні стороною по справі, ані особою, яка надала доказ на вимогу суду, правових підстав для компенсації їй витрат у сумі 1 000,00 грн суд не знаходить.

Ураховуючи викладене, керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 142, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд 

у х в а л и в :

Частково задовольнити позов  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя. 
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:
- визнати за  ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;
- визнати за  ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;
- стягнути з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля FIAT DOBLO 1248 у розмірі 67 280,00 грн (шістдесят сім тисяч двісті вісімдесят гривень 00 копійок), виділивши даний автомобіль в особисту власність  ОСОБА_1 .
Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.
Повернути  ОСОБА_2  50 відсотків судового збору в розмірі 4 371,90 грн (чотири тисячі триста сімдесят одна гривня 90 копійок), сплаченого при подачі позову до  ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя згідно платіжної інструкції № 2.546473765.1 від 25.02.2026.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 4 371,90 грн (чотири тисячі триста сімдесят одну гривню 90 копійок), у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 10 000,00 грн (десять тисяч гривень 00 копійок) у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач:  ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_3 .
Відповідач:  ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_4 .
Суддя