ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
18.06.2026	Справа № 925/401/26	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Демидова В.О., за участю секретаря судового засідання Куценко К.К., розглянувши справу за позовом Державної установи «Черкаський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» (18005, Черкаська обл., місто Черкаси, вул. Захисників України, будинок 3) до Черкаської обласної державної адміністрації (18001, Черкаська обл., місто Черкаси, бульвар Шевченка, будинок 185) про визнання права постійного користування земельними ділянками,
За участю представника позивача - Бибик Д. В.(поза межами приміщення суду). 

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

24.03.2026 до Господарського суду Черкаської області надійшла позовна заява Державної установи «Черкаський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» до відповідача - Черкаської обласної державної адміністрації з вимогами:
- визнати за Державною установою «Черкаський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер 7120310100:01:001:2282, площею 0,2056 га, що розташована за адресою: Черкаська область, м. Городище, вул. Затишна (колишня - Рози Люксембург), 15;
- визнати за Державною установою «Черкаський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер 7120310100:01:001:2278, площею 0,3573 га, що розташована за адресою: Черкаська область, м. Городище, вул. Героїв Чорнобиля, 32а;
- визнати за Державною установою «Черкаський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер 7110300000:01:004:0251, площею 0,5352 га, що розташована за адресою: Черкаська область, м. Канів, вул. Енергетиків, 35.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що право постійного користування зазначеними земельними ділянками виникло у позивача в силу закону - на підставі ч. 5 ст. 120 Земельного кодексу України - як наслідок переходу до позивача права оперативного управління на об`єкти нерухомого майна державної форми власності, розміщені на спірних ділянках. Незважаючи на це, оформити зазначене право у позасудовому порядку виявилось неможливим: позивач неодноразово звертався до відповідача із відповідними заявами, проте рішення про передачу земельних ділянок у постійне користування прийнято не було. Відсутність оформленого права постійного користування, за твердженням позивача, створює ризики порушення земельного законодавства та незаконного відчуження об`єктів державної власності, що зумовлює необхідність судового захисту.
Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 25.03.2026 позовну заяву Державної установи «Черкаський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» з додатками надіслано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.
13.04.2026 на адресу суду з Господарського суду Черкаської області надійшли матеріали справи та були передані 14.04.2026 судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.04.2026 позовну заяву залишено без руху.
Позивачем у строк, встановлений ухвалою суду від 20.04.2026, сформовано в системі «Електронний суд» заяву про усунення недоліків.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2026 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 28.05.2026.
12.05.2026 в системі «Електронний суд» представником відповідача Черкаської обласної державної адміністрації сформовано відзив на позовну заяву. Зазначає, що формування спірних земельних ділянок відбулося з порушенням норм земельного законодавства України, тому відповідач не мав правової можливості надати їх в постійне користування.
18.05.2026 через систему «Електронний суд» від представника Державної установи «Черкаський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України», надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою суду від 19.05.2026 було задоволено заяву про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції представнику Державної установи «Черкаський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України».
Ухвалою суду від 28.05.2026 закрито підготовче провадження у справі № 925/401/26 та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.06.2026 о 10:45 год. 
09.06.2026 через систему «Електронний суд» від представника Державної установи «Черкаський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України», надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою суду від 10.06.2026 заяву представника Державної установи «Черкаський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» задоволено. Ухвалено провести судове засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням сервісу підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС (ВКЗ).
У судове засідання 18.06.2026 представник позивача приймав участь в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням сервісу підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС (ВКЗ), представник відповідача у судове засідання не прибув, повідомлявся належним чином. 
В судовому засіданні 18.06.2026 оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

Наказом Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 28.11.2012 №115 утворено Державну установу «Черкаський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.07.2016 №644 «Про прийняття до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України цілісних майнових комплексів державних підприємств та державних установ» (зі змінами, внесеними наказом МОЗ від 08.07.2016 №689) Державну установу «Черкаський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України передано зі сфери управління Держсанепідслужби України до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України та перейменовано у Державну установу «Черкаський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України».
Наказом МОЗ від 02.06.2021 №1103 «Про деякі питання організаційної діяльності державних установ – лабораторних центрів Міністерства охорони здоров`я України» перейменовано на Державну установу «Черкаський обласний центр контролю та профілактики хворою Міністерства охорони здоров`я України».
Наказом МОЗ України від 21.09.2012 №176-О «Про ліквідацію бюджетних закладів, установ і організацій, що належить до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України» ліквідовано, зокрема: Городищенську районну санітарно-епідеміологічну станцію (запис про припинення 31.10.2024) та Канівську районну санітарно-епідеміологічну станцію (запис про припинення від 19.02.2014).
Наказом МОЗ України від 18.01.2013 №7-О голів ліквідаційних комісій зобов`язано забезпечити передачу основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів від юридичних осіб, що ліквідуються, до Держсанепідслужби України в особі відповідних державних установ.
Наказом МОЗ України від 22.01.2013 №47 «Про передачу майна до сфери управління Держсанепідслужби України» передано цілісні майнові комплекси зі сфери управління МОЗ України до сфери управління Держсанепідслужби України та зобов`язано забезпечити закріплення нерухомого та іншого індивідуально визначеного майна за новоутвореними юридичними особами на праві оперативного управління.
Наказом Держсанепідслужби України від 06.03.2013 №30 «Про закріплення нерухомого та іншого індивідуально визначеного майна» за позивачем закріплено нерухоме майно згідно з актами приймання-передачі від 06.02.2013, зокрема, майно Городищенської та Канівської районних СЕС, - на праві оперативного управління.
Актами приймання-передачі від 06.02.2013, затвердженими головою Держсанепідслужби України, передано такі майнові комплекси (до складу об`єкта передачі входили: земельна ділянка, будинки та споруди, обладнання, необоротні матеріальні активи, матеріальні запаси):
- Черкаська обл., Городищенський район, м. Городище, вул. Героїв Чорнобиля, 32а; 
- Черкаська обл., Городищенський район, м. Городище, вул. Рози Люксембург, 15;
- Черкаська обл., м. Канів, вул. Леніна, б. 140 (144).
До вказаних актів долучено: копія Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою ІІ-ЧР №002293 від 01.09.2004 (щодо земельної ділянки у м. Канів по вул. Енергетиків, 35, кадастровий номер 7110300000:01:004:0251, площею 0,5352 га), та копія Державного акту ІІ-ЧР №002118 від 05.02.2000 (щодо земельних ділянок у м. Городище: по вул. Затишній, 15, кадастровий номер 7120310100:01:001:2282, площею 0,2056 га; по вул. Героїв Чорнобиля, 32а, кадастровий номер 7120310100:01:001:2278, площею 0,3573 га).
Наказом МОЗ України від 01.07.2016 №644 (зі змінами від 08.07.2016 №689) вказане майно прийнято до сфери управління МОЗ України та закріплено за позивачем на праві оперативного управління. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності держави в особі МОЗ України та право оперативного управління позивача на вказане державне нерухоме майно.
05.09.2025 позивач звертався до Черкаської ОДА із заявами № 12-2525 та №12-2526 про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок, кадастровий номер 7120310100:01:001:2282 та 7120310100:01:001:2278, в натурі для будівництва та обслуговування будівель закладів охорони здоров`я та соціальної допомоги.
21.11.2025 позивач повторно звернувся до Черкаської ОДА із заявою №19-3408 про передачу земельних ділянок у постійне користування.
Також 15.01.2026 позивач звертався до Черкаської ОДА із заявою №19-140 про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою відповідно до п. «а» ч. 2 ст. 92, ч. 5 ст. 122, ст. 123 Земельного кодексу України з метою подальшого надання земельної ділянки з кадастровим номером 7110300000:01:004:0251 у постійне користування.
Листами від 19.03.2026 №01/01.1-43/14843/01/01-35/7433 та № 01/01.1-43/641/01/01.1-43/7437 відповідач відмовив, посилаючись на те, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж зазначених земельних ділянок була виготовлена без надання дозвільних документів, що є порушенням пп. 107, 109 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України від 17.10.2012 №1051.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначає, що на вказаних земельних ділянках розташовані комплекси будівель державної форми власності, які позивач використовує відповідно до зареєстрованого права оперативного управління, а тому право постійного користування земельними ділянками виникло у нього в силу закону, відповідно до ч. 5 ст. 120 ЗК України, як наслідок переходу права оперативного управління на об`єкти нерухомості, що розміщені на цих ділянках; право постійного користування вказаними земельними ділянками попереднього правокористувача підтверджується Державними актами, які є чинними; земельні ділянки є сформованими та зареєстрованими в Державному земельному кадастрі, їм присвоєно кадастрові номера; з огляду на вказане вважає, що відповідачем порушуються його права щодо можливості оформити право постійного користування на вказані земельні ділянки.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності, державні та комунальні некомерційні товариства; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) господарське товариство, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", акціонерне товариство, утворене відповідно до Закону України "Про акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", господарське товариство, у статутному капіталі якого 100 відсотків акцій (часток) належать державі, утворене шляхом перетворення Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"; ґ) заклади освіти незалежно від форми власності; д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку; е) оператор газотранспортної системи, оператор газосховища та оператор системи передачі; є) господарські товариства в оборонно-промисловому комплексі, визначені частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності"; ж) акціонерне товариство "Національна суспільна телерадіокомпанія України", утворене відповідно до Закону України "Про суспільні медіа України"; з) господарські товариства, у статутному капіталі яких 100 відсотків акцій (часток) належать державі та функції з управління корпоративними правами держави у статутному капіталі яких здійснює Міністерство оборони України (частина друга статті 92 Земельного кодексу України».
З наведених приписів земельного законодавства вбачається, що право постійного користування земельною ділянкою, по-перше, є похідним від права власності, причому виключно від державної чи комунальної власності на землю, а по-друге, може належати обмеженому колу суб`єктів, які виконують публічні, соціальні, освітянські функції або ж надавати послуги загального користування значній кількості споживачів.
Підстави припинення права користування (у тому числі й постійного) земельною ділянкою встановлено статтею 141 Земельного кодексу України. Згідно з пунктом «в» частини першої цієї норми підставою припинення права користування земельною ділянкою є припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій, державних чи комунальних некомерційних товариств, крім перетворення державних чи комунальних підприємств у випадках, визначених статтею 120-1 цього Кодексу. 
Відповідно до п. «в» частини першої ст. 141 Земельного кодексу України в редакції станом на час ліквідації Городищенської районної санітарно-епідеміологічної станції та Канівської районної санітарно-епідеміологічної станції, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій.
Частиною першою статті 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
За таких обставин припинення державного підприємства у будь-якій з наведених форм - реорганізації чи ліквідації, матиме своїм наслідком припинення права постійного користування відповідною земельною ділянкою, наданою такому державному підприємству.
Отже, припинення права користування земельною ділянкою з підстави припинення юридичної особи, зважаючи на положення частини першої статті 141 Земельного кодексу України, допускається лише у випадку, коли припинення такої особи виключає правонаступництво.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21.02.2011 у справі № 21-3а11, постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 911/4065/16, від 21.05.2018 у справі № 922/1017/17, від 10.10.2018 у справі № 907/916/17.
Як зазначалося вище, наказом МОЗ України від 21.09.2012 №176-О ліквідовано, зокрема: Городищенську районну санітарно-епідеміологічну станцію та Канівську районну санітарно-епідеміологічну станцію.
Таким чином, слід дійти висновку, що право постійного користування земельними ділянками на підставі Державних актів на право постійного користування земельною ділянкою ІІ-ЧР №002293 від 01.09.2004 та ІІ-ЧР №002118 від 05.02.2000 Городищенською районною санітарно-епідеміологічною станцією та Канівською районною санітарно-епідеміологічною станцією в силу наведених приписів земельного законодавства припинилося.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач також посилається на те, що оскільки перехід права відбувся не в порядку цивільно-правового правонаступництва при ліквідації, а в порядку передачі майнових комплексів між суб`єктами державного сектору на підставі рішень органів виконавчої влади, відсутність правонаступництва щодо районних санітарно-епідеміологічних станцій не впливає на виникнення земельних прав позивача.
Вважає, що набув право постійного користування спірними земельними ділянками на підставі ч. 5 ст. 120 ЗК України.
Наказом Держсанепідслужби України від 06.03.2013 №30 «Про закріплення нерухомого та іншого індивідуально визначеного майна» за позивачем закріплено нерухоме майно згідно з актами приймання-передачі від 06.02.2013, зокрема, майно Городищенської та Канівської районних СЕС, - на праві оперативного управління.
Актами приймання-передачі від 06.02.2013, затвердженими головою Держсанепідслужби України, передано такі майнові комплекси (до складу об`єкта передачі входили: земельна ділянка, будинки та споруди, обладнання, необоротні матеріальні активи, матеріальні запаси):
- Черкаська обл., Городищенський район, м. Городище, вул. Героїв Чорнобиля, 32а; 
- Черкаська обл., Городищенський район, м. Городище, вул. Рози Люксембург, 15;
- Черкаська обл., м. Канів, вул. Леніна, б. 140 (144).
Отже, матеріалами справи встановлено, що позивач набув на праві оперативного управління майнові комплекси, які розташовані на спірних земельних ділянках.
Вказані обставини сторонами не заперечуються.
Позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою з метою подальшого надання спірних земельних ділянок у постійне користування.
Листами від 19.03.2026 №01/01.1-43/14843/01/01-35/7433 та № 01/01.1-43/641/01/01.1-43/7437 відповідач відмовив, посилаючись на те, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж зазначених земельних ділянок була виготовлена без надання дозвільних документів, що є порушенням пп. 107, 109 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України від 17.10.2012 №1051.
Відповідно до п. 107 вказаного Порядку державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.
Пунктом 109 цього Порядку передбачено, що Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється за заявою: 1) особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки у разі її передачі у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи; 2) власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи; 3) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності); 4) замовника технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель (у разі внесення до Державного земельного кадастру за результатами проведення інвентаризації земель масиву земель сільськогосподарського призначення відомостей про земельну ділянку, що входить до такого масиву); 5) власника земельної частки (паю) або його спадкоємця (у разі формування земельної ділянки в порядку виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв); 6) особи, визначеної частиною першою статті 118 Земельного кодексу України, у тому числі власника нерухомого майна (будівлі, споруди), розташованої на земельній ділянці, що надається (передається) із земель державної чи комунальної власності, або його спадкоємця; 7) Закарпатської обласної державної адміністрації - у разі державної реєстрації земельної ділянки, що примусово відчужується відповідно до статті 14-1 Закону України “Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану”; 8) замовника документації із землеустрою, за якою здійснюється формування земельної ділянки державної, комунальної власності, - у випадках, коли розроблення такої документації відбувається без дозволу органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування.
В даному випадку інформація про спірні земельні ділянки внесена до Державного земельного кадастру та їм присвоєні кадастрові номери.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Отже, спірні земельні ділянки сформовані як об`єкт цивільних прав.
Частиною 1 статті 377 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (06.03.2013), передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника.
Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (06.03.2013), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.
Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16.
Відповідно до ч. 5 ст. 120 ЗК України в чинній редакції, у разі переходу права оперативного управління, господарського відання на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва державної власності, що розміщений на земельній ділянці державної власності, яка перебуває у постійному користуванні попереднього суб`єкта права оперативного управління, господарського відання на такий об`єкт, право постійного користування земельною ділянкою переходить особі, до якої перейшло право оперативного управління, господарського відання на такий об`єкт, крім випадків, коли на земельній ділянці розміщені інші об`єкти нерухомого майна.
У разі переходу права оперативного управління, господарського відання на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва комунальної власності, який розміщений на земельній ділянці комунальної власності, яка перебуває у постійному користуванні попереднього суб`єкта права оперативного управління, господарського відання на такий об`єкт, право постійного користування земельною ділянкою переходить особі, до якої перейшло право оперативного управління, господарського відання на такий об`єкт, крім випадків, коли на земельній ділянці розміщені інші об`єкти нерухомого майна.
У разі якщо на земельній ділянці державної, комунальної власності, на якій розміщений об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право оперативного управління, господарського відання на який переходить від однієї особи до іншої, розміщений інший об`єкт нерухомого майна, набувач права оперативного управління, господарського відання має право вимагати від органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, що здійснює розпорядження земельною ділянкою, а також попереднього землекористувача поділу земельної ділянки із виділенням частини земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт і яка необхідна для його обслуговування, в окрему земельну ділянку та передачі її йому у постійне користування (крім випадків, коли набувач права оперативного управління, господарського відання на такий об`єкт не може набувати земельну ділянку у постійне користування).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 сформульовано такі висновки:"8.4. Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства".
Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 10.12.2021 у справі № 910/11673/20, від 01.12.2020 у справі № 921/99/18, від 21.09.2021 у справі № 909/108/19.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 викладено такий висновок: "51. Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, як у статті 120 ЗК України та статті 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована".
У постанові Верховного Суду від 22.09.2021 у справі № 173/1744/19 зазначено, що за правилами статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України до набувачів будівлі переходять права на земельну ділянку, на якій вона розташована, у тих обсягах, які були у попереднього власника.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 викладено висновки про те, що згідно із принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.
В постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92- 94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35) сформульовано висновки про те, що, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку.
Зважаючи на викладене вище та враховуючи, що внаслідок переходу до позивача права оперативного управління на об`єкти нерухомого майна державної форми власності, розміщені на спірних ділянках, спірні земельні ділянки сформовані як об`єкт цивільних прав, інформація про них внесена до Державного земельного кадастру та їм присвоєні кадастрові номери, беручи до уваги приписи ч. 5 ст. 120 Земельного кодексу України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги.
Суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
На підставі викладеного, враховуючи доведення позивачем позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
Враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача
Враховуючи, що суддя Демидов В.О. з 22.06.2026 по 03.07.2026 перебував у відпустці, рішення внесено у перший робочий день.
Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.
2. Визнати за Державною установою «Черкаський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер 7120310100:01:001:2282, площею 0,2056 га, що розташована за адресою: Черкаська область, м. Городище, вул. Затишна,15.
3. Визнати за Державною установою «Черкаський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер 7120310100:01:001:2278, площею 0,3573 га, що розташована за адресою: Черкаська область, м. Городище, вул. Героїв Чорнобиля, 32а.
4. Визнати за Державною установою «Черкаський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер 7110300000:01:004:0251, площею 0,5352 га, що розташована за адресою: Черкаська область, м. Канів, вул. Енергетиків, 35.
5. Стягнути з Черкаської обласної державної адміністрації (18001, Черкаська обл., місто Черкаси, бульвар Шевченка, будинок 185, код ЄДРПОУ 00022668) на користь Державної установи «Черкаський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» (18005, Черкаська обл., місто Черкаси, вул. Захисників України, будинок 3, код ЄДРПОУ 38469768) судовий збір у розмірі 7 987 (сім тисяч дев`ятсот вісімдесят сім) грн 20 коп.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.
Повний текст рішення складено та підписано 06.07.2026

Суддя Владислав ДЕМИДОВ