ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
24 червня 2026 року
м. Київ
справа № 344/13846/24
провадження № 61-3633св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Обслуговуючий кооператив «ЖБК «Спілка забудівників 28»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ванкевич Андрій Віталійович, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2025 року у складі судді Пастернак І. А. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 14 січня 2026 року у складі колегії суддів Томин О. О., Девляшевського В.А., Луганської В. М.,

ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Обслуговуючого кооперативу «ЖБК «Спілка забудівників 28» (далі - ОК «ЖБК «Спілка забудівників 28») про визнання майнових прав.

В обґрунтування вимог позову зазначив, що 24 травня 2022 року між сторонами було укладено договір про цільовий внесок у діяльність № ЖРК/18/10 (далі - договір).

Предметом договору визначено обов`язок відповідача за рахунок цільового внеску позивача здійснити будівництво та передати у власність останнього об`єкт нерухомості, а саме квартиру на третьому поверсі за будівельним номером АДРЕСА_1 .

Розмір цільового внеску визначений та погоджений сторонами договору і становить 1 079 785,00 грн. Зазначена сума була сплачена позивачем у повному обсязі, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 1 від 24 травня 2022 року, виданою відповідачем. Відтак, свої зобов`язання за Договором позивач виконав належним чином.

Згодом, відповідно до підпункту 3 пункту 2.6 договору ОК «ЖБК «Спілка забудівників 28» надано позивачу згоду на уступку (відступлення) права членства та своїх зобов`язань на користь третьої особи без сплати винагороди, що свідчить про те, що договір був укладений та виконаний зі сторони позивача і виконувався відповідачем.

Відповідно до підпунктів 1 та 2 пункту 2.1 договору ОК «ЖБК «Спілка забудівників 28» узяв на себе зобов`язання збудувати, здати в експлуатацію та передати позивачу об`єкт будівництва у передбачений договором термін. Кінцевий термін здачі об`єкта будівництва в експлуатацію мав відбутися у IV кварталі 2023 року (пункт 1.7 договору). Інші терміни здійснення будівництва і здачі об`єкта будівництва в експлуатацію сторонами не погоджувалися.

Позивач вважав, що його права як добросовісного інвестора порушені, оскільки він вчасно не отримав те, на що розраховував, укладаючи Договір з відповідачем. На момент звернення до суду з позовом об`єкт будівництва у передбачений договором строк позивачу не переданий. 

Відповіді на звернення щодо отримання інформації про об`єкт будівництва та можливості скористатися правом на відступлення прав за договором позивач від ОК «ЖБК «Спілка забудівників 28» він не отримав, у зв`язку з чим у нього відсутня впевненість у тому, що жодна інша особа не може претендувати на об`єкт інвестування. Вважав, що наведені факти свідчать про небажання відповідача виконувати свої зобов`язання за укладеним договором та породжують сумніви щодо справжніх намірів завершення об`єкта будівництва і передання його замовнику.
Позивачем повністю сплачено вартість проінвестованої ним квартири. Натомість ОК «ЖБК «Спілка забудівників 28» своїх зобов`язань щодо введення будинку в експлуатацію та передання йому квартири у встановлені договором строки не виконав, що перешкоджає позивачу зареєструвати право власності на квартиру та, як наслідок, розпоряджатися нею.

Позивач просив суд визнати за ним майнові права на об`єкт будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: квартира будівельний № 10 , кількість кімнат - 1, загальною площею 49,4 кв. м, що розташована на 3 поверсі, 1 під`їзд, згідно з договором № ЖРК/18/10 про цільовий внесок у діяльність від 24 травня 2022 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області рішенням від 30 вересня 2025 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 січня 2026 року,у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив.

Рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду мотивовано тим, що за відсутності доказів сплати ОСОБА_1 цільового внеску ОК «ЖБК «Спілка забудівників 28» як виконавцю договір про цільовий внесок у діяльність від 24 травня 2022 року № ЖРК/15/82 є таким, що не відбувся (не набрав чинності), а тому у відповідача перед позивачем не виникло будь-яких зобов`язань за таким договором відповідно до статті 509 ЦК України, зокрема зобов`язання збудувати, здати в експлуатацію та передати позивачу об`єкт будівництва у передбачений договором термін та строк, а у позивача, в свою чергу, не виникає майнових прав на об`єкт будівництва (квартиру).

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала

19 березня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ванкевич А. В., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2026 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 14 січня 2026 року.

Верховний Суд ухвалою від 17 грудня 2026 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу № 344/13846/24, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У квітні 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 08 червня 2026 року справу призначив до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 червня 2026 року визначено склад колегії суддів для розгляду цієї справи: головуючий - Синельников Є. В., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю., Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ванкевич А. В., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 14 січня 2026 року, й ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Підставою касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції постановив судове рішення без урахування висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі № 160/3364/19 (щодо питання, що платник податків не може бути обмежений у використанні первинного документа, якщо він не вносив до нього неправдиві/недостовірні відомості), постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 806/2402/16 (щодо пріоритету первинних документів над даними бухгалтерського обліку), від 03 квітня 2019 року у справі № 812/1508/17 (щодо неможливості спростовування оплати через порушення касової дисципліни отримувачем коштів), від 10 квітня 2019 року у справі № 761/12330/17 (щодо доказової сили квитанції до прибуткового касового ордера з печаткою та підписом керівника), від 26 вересня 2023 року у справі № 120/6732/22, від 26 лютого 2026 року у справі № 420/22114/24. 

Також заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах стосовно пункту 25 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, яке затверджено постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148 (далі - Положення про ведення касових операцій № 148, Положення № 148) (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник указує на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Суди проігнорували те, що відповідач подав відзив на позов поза межами строку, визначеного місцевим судом в ухвалі про відкриття провадження у справі. Прийнявши до розгляду вказаний відзив та долучені до нього докази без вирішення питання щодо поновлення відповідного строку, місцевий суд допустив порушення положень частини восьмої статті 83 та статті 126 ЦПК України.

Саме звіт з надання впевненості незалежного аудитора, наданий відповідачем разом з відзивом на позовну заяву, покладено судами в основу ухвалених у справі судових рішень. При цьому суди не врахували, що вказаний звіт не є аудиторським, не є первинним документом бухгалтерського чи фінансового обліку та не має обов`язкового характеру відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про ведення касових операцій № 148.
Враховуючи пояснення представників сторін, наявні у матеріалах справи письмові докази, подані у встановленому цивільним процесуальним законом порядку, показання свідків, суди зробили помилковий висновок про те, що договір про цільовий внесок у діяльність не виконаний саме позивачем.

Сторони виявили намір на підписання договору, оскільки і ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 як директор відповідача підтвердили те, про що було досягнуто згоди. Позивач сплатив кошти в сумі  1 079 785,00 грн, що підтверджено виданою відповідачем квитанцією до прибуткового касового ордера, яка містить печатку підприємства та підпис уповноваженої особи. Свідок ОСОБА_2 як керівник відповідача визнав у судовому засіданні, що він уповноважений підписувати прибуткові касові ордера. Надалі відповідач вчинив дії на виконання умов договору про цільовий внесок у діяльність, зокрема надав згоду на уступку (відступлення) права членства та своїх зобов`язань за договором. З огляду на вимоги законодавства України не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Щодо перевищення готівкових розрахунків, то позивач не відповідає за дотримання цих норм, оскільки такий обов`язок згідно з чинним законодавством України покладено на відповідача, як суб`єкта господарювання. Враховуючи викладене, суди повинні керуватися тим, що згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, відповідно до статті 525 цього кодексу одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а згідно за змістом статей 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та, зокрема, вимог цього Кодексу.

Беручи до уваги те, що позивач повністю сплатив вартість пайового внеску за квартиру, а відповідач відмовляється виконувати свої зобов`язання за договором про цільовий внесок у діяльність, наявні правові підстави для визнання за позивачем майнових прав на проінвестовану квартиру.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОК «ЖБК «Спілка забудівників 28», в інтересах якого діє адвокат Коваленко Я. О., заперечує проти доводів ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ванкевич А. В., просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 травня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 жовтня 2025 року - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

24 травня 2022 року між ОК «ЖБК «Спілка забудівників 28» як виконавцем та ОСОБА_1 як замовником підписано договір № ЖРК/18/10 про цільовий внесок у діяльність (т. 1, а. с. 20).

Предметом договору визначено обов`язок виконавця за рахунок цільового внеску замовника здійснити будівництво і передати замовнику обумовлений цим договором об`єкт, а замовник за цим договором на підставі повного визнання ним Статуту кооперативу зобов`язується забезпечити вчасне внесення цільового внеску, цим самим забезпечивши відповідне фінансове забезпечення об`єкту будівництва, та прийняти об`єкт у свою власність на виконання статутних вимог кооперативу, умов цього договору та для задоволення потреб у житлі (пункт 1.1 договору).

Цільовий внесок визначений у грошовому виразі, розмір якого становить 1 079 785,00 грн. Його сплата виконавцю здійснюється замовником шляхом перерахування коштів на поточний рахунок в порядку та на умовах, визначених цим договором. Мета - задоволення соціальних потреб асоційованого члена Кооперативу (пункти 1.2, 1.3, 1.4 договору).

У пункті 1.5 договору визначено, що з моменту здійснення першого платежу права володіння та розпорядження об`єктом переходять до замовника, а володіння та розпорядження цільовим внеском переходить до виконавця.

За замовником закріплений об`єкт - будівельна адреса: АДРЕСА_2 , з такими характеристиками: квартира, будівельний номер 10, кількість кімнат 1, загальна площа, 49,4 кв. м., поверх 3, під`їзд 1 (пункт 1.6 договору). Кінцевий термін здачі об`єкту в експлуатацію - IV квартал 2023 року (пункт 1.7 Договору).

Відповідно до пункту 4.1 цей договір вступає в силу з моменту його підписання та моменту передачі цільового внеску до кооперативу і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором відповідно до Статуту ОК «ЖБК «Спілка забудівників 28» або до моменту припинення (розірвання) цього договору за ініціативною сторін.

Згідно з наданою позивачем копією квитанції до прибуткового касового ордера № 1 від 24 травня 2022 року ОК «ЖБК «Спілка забудівників 28» прийняв від ОСОБА_1 на підставі договору від 24 травня 2022 року грошові кошти у сумі 1 079 785,00 грн. Вказана квитанція містить печатку підприємства та підпис без зазначення даних особи, яка його здійснила. В графі «Головний бухгалтер» підпис відсутній (т. 1, а. с. 23). Оригінал квитанції до прибуткового касового ордера суду для огляду стороною позивача не надавався.

Головою правління ОК «ЖБК «Спілка забудівників 28» відповідно до умов підпункту 3 пункту 2.6 договору надано ОСОБА_1 згоду на уступку (відступлення) права членства та своїх зобов`язань за договором від 24 травня 2022 року на користь третьої особи без сплати винагороди (т. 1, а. с. 24).

Відповідно до пункті 1.1, 1.2, 2.1, 2.2 Статуту ОК «ЖБК «Спілка забудівників 28» кооператив є юридичною особою, утвореною шляхом об`єднання на добровільних засадах фізичних та/або юридичних осіб на підставі рішення установчих зборів. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооператив за типом є обслуговуючим, за напрямком діяльності - житлово-будівельним. 

Метою створення кооперативу є задоволення економічних, соціальних, житлових та інших потреб членів та асоційованих членів кооперативу (та членів їх сімей), на основі поєднання їх пайових внесків, особистих та колективних інтересів для участі в організації будівництва та/чи реконструкції житлових будинків (будинку) та подальшої їх (його) експлуатації, поділу між ними ризиків і втрат, розвитку їх самоорганізації, самоврядування та самоконтролю. Предметом діяльності Кооперативу є обслуговування та експлуатація багатоквартирних будинків житлових та нежитлових приміщень членів кооперативу і членів їх сімей за необхідності попередньо шляхом організації будівництва та будівництва багатоквартирних будинків, облаштуванням зовнішніх, внутрішніх інженерних мереж та споруд багатоквартирних будинків за власні та інші залучені кошти, а також наступна експлуатація та управління будинком після введення багатоквартирних будинків в експлуатацію відповідно до законодавства України.

ОК «ЖБК «Спілка забудівників 28» для забезпечення його поточної діяльності має право від свого імені укладати договори, угоди та здійснювати інші, не заборонені законодавством України, правочини, в тому числі пов`язані з будівництвом, реконструкцією, експлуатацією і ремонтом багатоквартирних будинків, зовнішніх, внутрішніх інженерних мереж та споруд і надвірних будівель, утриманням прибудинкових територій, а також інші договори, відповідно до цілей його діяльності, передбачені Статутом кооперативу (пункт 3.6 Статуту).

Умови і порядок вступу до кооперативу, виходу чи виключення з нього, зокрема і асоційованих членів, визначено у розділі 5 Статуту (пункти 5.3, 5.5).

Відповідно до пункту 12.7.7 Статуту до компетенції голови правління належить: здійснювати операції, підписувати фінансові документи, договори від імені Кооперативу (у випадках передбачених цим Статутом, після одержання відповідного письмового дозволу або рішення загальних зборів членів кооперативу) (т. 1, а. с. 53-60).

Згідно зі Звітом з надання впевненості незалежного аудитора № 27 від 28 травня 2024 року, складеного ТОВ «Аудиторська компанія «Альфа-аудит ЛТД» за результатами аудиторської перевірки щодо організації та здійснення грошових розрахунків ОК «ЖБК «Спілка забудівників 28» за період із 01січня 2022 року до 31 грудня 2023 року та наявності розрахунків із фізичною особою ОСОБА_1 , у результаті перевірки на основі виконаних процедур та отриманих доказів аудитор вважає, що отримав достатню впевненість стосовно організації грошових розрахунків ОК «ЖБК «Спілка забудівників 28», щодо здійснення чи не здійснення у перевіреному періоді грошових розрахунків між фізичною особою ОСОБА_1 як учасником чи пайовиком кооперативу та кооперативом, а також щодо стану розрахунків із фізичною особою ОСОБА_1 протягом перевіреного періоду. 

За результатами аудиторської перевірки ОК «ЖБК «Спілка забудівників 28» встановлено, що:
грошові розрахунки кооператив протягом періоду із 01 січня 2022 року до 31 грудня 2023 року проводив виключно із використанням рахунку бухгалтерського обліку 311 «Поточні рахунки в банках у національній валюті»;
операцій із грошових розрахунків через касу кооперативу у перевіреному періоді за даними бухгалтерського обліку ОК «ЖБК «Спілка забудівників 28» не виявлено. Рахунок бухгалтерського обліку 30 «Каса» відсутній у плані рахунків бухгалтерського обліку кооперативу у перевіреному періоді з 01 січня 2022 року до 31 грудня 2023 року;
інші рахунки бухгалтерського обліку грошових розрахунків, крім рахунку бухгалтерського обліку 311 «Поточні рахунки в банках у національній валюті», кооперативом у перевіреному періоді із 01 січня 2022 року до 31 грудня 2023 року не використовувались;
у бухгалтерському обліку ОК «ЖБК «Спілка забудівників 28» не виявлено записів щодо ймовірних розрахунків між кооперативом та фізичною особою ОСОБА_1 як учасником чи пайовиком кооперативу (т. 1, а. с. 61-62).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ванкевич А. В., підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Правові, організаційні, економічні та соціальні основи функціонування кооперації в Україні визначають ЦК України та Закон України «Про кооперацію».

Кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування (стаття 2 Закону України «Про кооперацію»).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про кооперацію» вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви. Особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок і пай у порядку та розмірах, визначених його статутом. Рішення правління чи голови кооперативу про прийняття до кооперативу підлягає затвердженню загальними зборами його членів. Порядок прийняття такого рішення та його затвердження визначається статутом кооперативу.

Статтею 384 ЦК України, положення якої кореспондують статті 19-1 Закону України «Про кооперацію», передбачено, що будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення у кооперативу, право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону (частина друга статті 19-1 Закону України «Про кооперацію»).

За частинами першою-четвертою статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин покликаний забезпечити їх регулювання та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У частині першій статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Інвестор має право володіти, користуватися, розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). Інвестор має право на придбання необхідного йому майна у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою (частина перша статті 4, частини п`ята та шоста статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність»).

Інвестування та фінансування однієї квартири в об`єкті будівництва кількома інвесторами можливе виключно за умови укладення між ними договору в письмовій формі, в якому визначаються частка кожного інвестора та порядок внесення ним відповідної інвестиції (частина третя статті 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність»).

У статті 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» визначено, що об`єкт інвестування - це квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.

Згідно зі статтею 177 ЦК України до об`єктів цивільних прав належать речі, майнові права та інше. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

За правилами статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
У статті 190 ЦК України визначено, що майно є особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).

Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «майновими правами», а отже і «майном» (пункт 22 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05)).

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного (законного) очікування та стає предметом захисту у розумінні Першого протоколу до Конвенції є те, що таке очікування (вимога) повинно мати належне правове підґрунтя, тобто має бути достатнє правове джерело для відповідного очікування (вимоги). З цього приводу у пункті 103 рішення ЄСПЛ у справі «Saghinadze and other v. Georgia» (заява № 18768/06) зазначено, що для того, щоб «очікування» було законним, воно повинно бути більш конкретним, ніж звичайна надія і бути заснованим на нормі права або правовому акті (пункт 39 рішення ЄСПЛ у справі «Сеni v. Italy», заява № 25376/06). 
Визначення майнового права як «права очікування» та повноваження власника таких прав наведено у правових висновках, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 2610/22985/2012, від 16 жовтня 2019 року у справі № 761/5156/13-ц та постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 520/4555/17, від 26 січня 2022 року у справі № 761/3462/13-ц,від 08 червня 2022 року у справі № 947/25597/19, від 21 червня 2022 року у справі № 947/25617/19, від 08 січня 2025 року в справі № 363/641/22.

Таким чином, майнове право, яке є предметом договору, - це обумовлене право на набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права. 

Наведене свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У частині першій статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до закону (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 521/19092/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року в справі № 359/5719/17 зроблено висновок, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлено право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої на підставі договору був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено також у постанові Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 753/6287/19.

Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

Ключовим питанням при вирішенні цього спору є встановлення обставин не тільки укладення, а й безпосереднє виконання позивачем та відповідачем спірного договору про цільовий внесок у діяльність, зокрема, оплата позивачем вартості об`єкта нерухомості, на підставі чого інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування та право власності на збудоване нерухому майно.

Згідно з частиною другою статті 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до визначень термінів, що містяться у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію. За змістом частини другої статті 9 вказаного Закону первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Правилу цієї норми Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» кореспондує зміст пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88 (далі - Положення № 88).

Підпунктом 2.1. пункту 2 Положення № 88 (уредакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Виходячи з визначення законодавцем поняття первинного документа, підтвердженням господарської операції є саме рух матеріальних активів та коштів між контрагентами, а первинна документація є відображенням такої операції.

При цьому Податковий кодекс України (далі - ПК України) та Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не розглядають невідповідність цивільно-правових повноважень особи на те, щоб діяти від імені юридичної особи, як самостійну підставу неналежності оформлених первинних документів, а складені нею первинні документи не позбавляють правового значення у випадку фактичного руху активів.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими відповідно до вимог частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.4 Положення № 88 первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. 

Такі правові висновки сформульовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 07 липня 2022 року у справі № 160/3364/19 (провадження 
№ 11-200апп21, пункти 78-83).

Отже, підтвердженням господарської операції є її фактичне здійснення та належним чином оформлені відповідно до вимог частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.4 Положення № 88 первинні бухгалтерські документи.
У постанові Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у справі № 910/14900/19 зроблено висновки про те, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту проведення господарської операції сторони не позбавлені можливості доводити ці факти іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару. Потрібно враховувати, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів.

Положення № 148 розроблено відповідно до Закону України «Про Національний банк України» і визначає порядок ведення касових операцій у національній валюті України юридичними особами (крім банків) та їх відокремленими підрозділами незалежно від організаційно-правової форми та форми власності (далі - підприємства), органами державної влади та органами місцевого самоврядування під час здійснення ними діяльності з виробництва, реалізації, придбання товарів чи іншої господарської діяльності (далі - установи), фізичними особами, які здійснюють підприємницьку діяльність (далі - фізичні особи-підприємці) (далі разом у тексті - суб`єкти господарювання), фізичними особами.

У пункті 3 Положення № 148 визначено, що касовий ордер - це первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси. Касові операції - це операції суб`єктів господарювання між собою та з фізичними особами, пов`язані з прийманням і видачою готівки під час проведення розрахунків через касу з відображенням цих операцій у відповідних книгах обліку.

Відповідно до пункту 5 Положення № 148 суб`єкти господарювання здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами через касу як коштами, одержаними як готівкова виручка, так і коштами, одержаними із банків.

Пунктом 6 Положення № 148 передбачено, що суб`єкти господарювання мають право здійснювати розрахунки готівкою протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами: 1) між собою - у розмірі до 10 000,00 грн включно; 2) з фізичними особами - у розмірі до 50 000,00 грн включно. Платежі понад установлені граничні суми проводяться через банки або небанківські фінансові установи, які в установленому законодавством порядку отримали ліцензію на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунку, шляхом переказу коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення коштів до банку чи небанківської фінансової установи для подальшого їх переказу на поточні рахунки в банку.

Відповідно до пункту 7 Положення № 148 фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою: 1) із суб`єктами господарювання протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами - у розмірі до 50 000,00 грн включно. Платежі на суму, що перевищує 50 000,00 грн, проводяться через банки або небанківські установи шляхом переказу коштів із поточного рахунку на поточний рахунок або внесення коштів до банку чи небанківської установи для подальшого їх переказу на поточні рахунки в банку.

Пунктом 25 Положення № 148 передбачено, що приймання готівки в касу проводиться за прибутковим касовим ордером, підписаним головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником установи/підприємства. До прибуткових касових ордерів можуть додаватися документи, які є підставою для їх складання. Про приймання установами/підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера), підписана головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником, підпис яких може бути засвідчений відбитком печатки цієї/цього установи/підприємства. Використання печатки установою/підприємством не є обов`язковим.

Про факт отримання та повернення коштів свідчать банківські виписки про зарахування чи повернення грошей із поточного рахунка, а також прибуткові та видаткові касові ордери в разі внесення грошей до каси підприємства.

Подібні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі № 169/506/17 (провадження № 61-37213св18) та від 01 жовтня 2025 року у справі № 757/20926/20-ц (провадження № 61-7369св25).

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 15 грудня 2015 року у справі № 21-4266а15, постановах Верховного Суду від 19 березня 2019 року у справі № 809/1718/15, від 16 листопада 2022 року у справі № 1340/5529/18 господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків і руху його капіталу, а за змістом вже згаданої вище постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі № 160/3364/19 (провадження № 11-200апп21) господарські операції мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 липня 2022 року у справі № 160/3364/19, на яку міститься посилання у касаційній скарзі, сформувала підхід до оцінки реальності господарських операцій, згідно з яким аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції (пункт 64).

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.

У справі, яка переглядається, предметом договору про цільовий внесок у діяльність визначено обов`язок виконавця, за рахунок цільового внеску замовника здійснити будівництво і передати замовнику обумовлений даним договором об`єкт, а замовник за цим договором на підставі повного визнання ним Статуту кооперативу зобов`язується забезпечити вчасне внесення цільового внеску, цим самим забезпечивши відповідне фінансове забезпечення об`єкту будівництва та прийняти об`єкт у свою власність на виконання статутних вимог кооперативу, умов цього договору та для задоволення потреб у житлі (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пунктів 1.2-1.4 договору цільовим внеском замовника є грошові кошти в розмірі 1 079 785,00 грн, які замовник передає виконавцю з метою задоволення соціальних потреб асоційованого члена кооперативу. Сплата цільового внеску відбувається шляхом перерахування коштів на поточний рахунок в порядку та на умовах, визначених цим договором.

За замовником закріплений об`єкт - будівельна адреса: АДРЕСА_2 , з такими характеристиками: квартира, будівельний номер 10, кількість кімнат 1, загальна площа, 49,4 кв. м, поверх 3, під`їзд 1 (пункт 1.6 договору). Кінцевий термін здачі об`єкту в експлуатацію - IV квартал 2023 року (пункт 1.7 договору).

У пункті 1.5 договору про цільовий внесок у діяльність визначено, що з моменту здійснення першого платежу права володіння та розпорядження об`єктом переходять до замовника, а володіння та розпорядження цільовим внеском переходить до виконавця.

Надаючи оцінку відповідності первинних бухгалтерських документів вимогам Положення № 148 у зв`язку з відсутністю у бланку прибуткового касового ордера підпису касира та здійснення підпису в графі «Головний бухгалтер» без зазначення відомостей про особу, яку б можна було ідентифікувати, - суди не врахували, що зміст пункту 25 вказаного Положення № 148 дозволяє приймання готівки в касу за прибутковим касовим ордером, підписаним головним бухгалтером. Вказана норма не містить застереження щодо прийняття готівки виключно касиром.

Також не спростовано відповідачем те, що підпис в графі «Головний бухгалтер» належить іншій особі. Без надання належних, допустимих та достатніх доказів на спростування викладеного висновки судів про те, що господарську операцію здійснено та оформлено не головним бухгалтером або особою, неуповноваженою керівником установи/підприємства, є передчасними.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що ПК України та Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не визначають невідповідність цивільно-правових повноважень особи на те, щоб діяти від імені юридичної особи, як самостійну підставу неналежності оформлених первинних документів, а складені нею первинні документи не позбавляють правового значення у випадку фактичного руху активів.

Крім того, констатація судів про невідповідність сум внесених коштів у спосіб, визначений Порядком № 148, може лише вказувати на порушення процедури внесення коштів, тобто порушення посадовими особами касової дисципліни, що може мати наслідком настання юридичної відповідальності для останніх, однак не спростовує факт внесення позивачем грошових коштів. Тобто саме по собі перевищення ліміту готівкових розрахунків не спростовує того факту, що грошові кошти прийнято відповідачем, на підтвердження чого видано квитанцію до прибуткового касового ордеру.

Видавши таку квитанцію позивачу, відповідач створив презумпцію вчинення позивачем певних дій, спрямованих на виконання умов договору, укладеного між сторонами, спростувати яку за фактичних обставин цієї справи повинен відповідач.
Відмовляючи у позові, суди обмежилися висновком про невідповідність реквізитів, зазначених у бланку прибуткового касового ордера, вимогам Положення № 148, що вказує на формальний підхід в оцінці аргументів сторін та не вирішення спору по суті.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 березня 2026 року у справі № 344/16001/24 (провадження № 61-14881св25) у подібних правовідносинах.

Також суди не врахували, що внесення позивачем як замовником грошових коштів відповідачу як виконавцю спрямовано на задоволення соціальних потреб позивача як асоційованого члена кооперативу, має відповідати дійсному економічному змісту діяльності та може бути підтверджено реальністю господарської діяльності відповідача - будівництвом за власні та інші залучені кошти багатоквартирного будинку за будівельною адресою:  АДРЕСА_2 , а також наступною експлуатацією та управлінням після введення багатоквартирного будинку в експлуатацію, квартира будівельний №10 з визначенням конкретних характеристик закріплена за замовником згідно з пунктами 1.6., 1.7. договору про цільовий внесок у діяльність. 

Зазначених обставин (будівництво будинку, отримання квартир іншими асоційованими членами кооперативу) суди не перевірили.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що положення законодавства України, для ефективності їхнього застосування, слід тлумачити з урахуванням вимоги розумності (розсудливості) (пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (провадження 
№ 14-75цс22). Отже, справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи (пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 170/129/21, провадження 
№ 14-97цс22).

З огляду на наведене Верховний Суд вважає висновки судів передчасними та такими, що зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без належного з`ясування всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому суди хоча і врахували висновки Верховного Суду, однак лише вибірково.

У свою чергу встановлення обставин справи та вирішення питання про оцінку доказів за змістом частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

За таких обставин касаційна скарга підлягає задоволенню частково, оскаржувані судові рішення - скасуванню, а справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

За положенням пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Зважаючи на те, що суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, збирати та надавати правову оцінку новим доказам у справі, внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних у справі доказів, суди не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду першої інстанції належить урахувати зазначене у цій постанові, забезпечити сторонам право на справедливий розгляд справи, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, оцінити всі зібрані у справі докази у їх сукупності та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.

У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 

Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи,керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц, провадження № 61-39028сво18).

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ванкевич Андрій Віталійович, задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 14 січня 2026 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара 

В. В. Сердюк 

Ю. В. Черняк