ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/2225/26-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:
головуючого – судді Сіжук О.В.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, 

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Першого відділу державної виконавчої служби у Місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №80862481 від 29.04.2026.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що постанова про відкриття виконавчого провадження є безпідставною, необгрунтованою, такою, що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Наголошує на тому, що виконавчий документ, на підставі якого відкрите виконавче провадження, постанова №1357 видана ІНФОРМАЦІЯ_1 01.10.2025, а тому постанова підлягла пред`явленню до виконання у строк до 02.01.2026 включно. Проте, така постанова пред`явлена до виконання у квітні 2026 року, тобто із пропуском строку, встановленого чинним законодавством. Як наслідок, державний виконавець повинен був повернути її стягувачу, однак, цього не зробив. Просить суд задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою судді Чернівецького окружного адміністративного суду від 18.05.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін з урахуванням § 2 глави 11 розділу ІІ КАС України.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача позовні вимоги не визнала, вказувала, що 23.12.2025 ІНФОРМАЦІЯ_1 надіслано на адресу Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України заяву про відкриття виконавчого провадження за вих. №13569 від 23.12.2025 з примусового виконання постанови №1357 від 01.10.2025, а тому стягувачем не пропущено строк пред`явлення вказаної постанови до виконання. Вказувала, що оскільки виконавчий документ відповідав всім вимогам Закону України «Про виконавче провадження», набрав законної сили, не пропущено строк пред`явлення вказаної постанови до виконання, заступником начальника відділу винесено оскаржувану постанову. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Інших заяв по суті справи до суду подано не було.
Суд, перевіривши доводи учасників справи у заявах по суті справи, дослідивши докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини. 
З матеріалів справи слідує, що 01.10.2025 начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 прийнято постанову №1357 за справою про адміністративне правопорушення за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, згідно якої ОСОБА_1 визнано винним та накладено штраф у сумі 17000,00 грн.
Роз`яснено, що у разі несплати штрафу протягом 15 днів з дня отримання постанови, з метою примусового виконання цієї постанови, органами державної виконавчої служби штраф, визначений постановою по справі про адміністративне правопорушення, буде стягнуто у подвійному розмірі.
Вказана постанова набрала чинності 11.10.2025.
23.12.2025 начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України із заявою, в якій просив відкрити виконавче провадження з примусового виконання постанови №1357 від 01.10.2025 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 34000,00 грн. 
Разом з цим, у наведеній заяві, начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 звернуто увагу на те, що штраф, визначений постановою №1357 від 01.10.2025 у розмірі 17000,00 грн, не сплачений, а тому розмір штрафу подвоєно, що становить 34000,00 грн.
29.04.2026 заступником начальника відділу Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №80862481 з примусового виконання постанови №1357 від 01.10.2025, якою з ОСОБА_1 стягнуто штраф у подвійному розмірі – 34000,00 грн.
Не погоджуючись із постановою про відкриття виконавчого провадження №80862481 від 29.04.2026, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).
Статтею 1 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно статті 2 Закону №1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Відповідно до пункту 6 частині першої статті 3 Закону №1404-VІІІ відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Судом встановлено, що саме постанова начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №1357 від 01.10.2025 у справі про адміністративне правопорушення за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення слугувала підставою для прийняття оскарженої постанови від 29.04.2026 ВП №80862481 про відкриття виконавчого провадження.
Так, відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Нормами КУпАП передбачено особливості та порядок направлення постанов про накладення адміністративного стягнення на примусове виконання.
Зокрема, згідно частини третьої статті 210-1 КУпАП вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно статті 291 КУпАП постанова адміністративного органу (посадової особи) у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постанови.
Відповідно до частини третьої статті 299 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, підлягає примусовому виконанню після закінчення строку, установленого частиною першою статті 307 цього Кодексу.
Згідно пункту 1 статті 307 КУпАП штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтями 300-1, 300-2 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 308 КУпАП у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.
У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується: подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу (частина друга статті 308 КУпАП)
Згідно частини першої, другої статті 303 КУпАП не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. В разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги. У разі відстрочки виконання постанови відповідно до статті 301 цього Кодексу перебіг строку давності зупиняється до закінчення строку відстрочки.
Законами України може бути встановлено й інші, більш тривалі строки для виконання постанов по справах про окремі види адміністративних правопорушень.
Враховуючи наведені норми КУпАП, суд приходить до переконання, що постанови про притягнення до адміністративної відповідальності не можуть бути направлені на примусове виконання до завершення процедури оскарження, та останні підлягають лише примусовому виконанню після закінчення строку, установленого частиною першою статті 307 КУаАП.
Судом встановлено, що у постанові №1357 від 01.10.2025 у справі про адміністративне правопорушення за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення вказано дату набрання законної сили постанови - 11.10.2025.
В той час, як із заявою до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про примусове виконання указаної постанови, начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся 23.12.2025.
Частиною першою статті 12 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Враховуючи встановлені обставини та беручи до уваги аналіз наведеної вище норми, суд приходить до висновку, що стягувачем ІНФОРМАЦІЯ_1 не пропущено строк пред`явлення постанови ІНФОРМАЦІЯ_2 №1357 від 01.10.2025 до примусового виконання.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Суд звертає увагу на те, що при вирішенні питання про відкриття виконавчого провадження державний виконавець за нормами Закону №1404-VІІІ наділений повноваженнями щодо перевірки дотримання стягувачем вимог статті 4, 12 Закону №1404-VIII.
Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо:1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю; 11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку; 12) відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню, незалежно від дати укладення такої угоди.
Суд наголошує, що встановивши відповідність виконавчого документа вимогам статті 4 Закону № 1404-VIII, у тому числі в частині дотримання строку пред`явлення до виконання, державний виконавець не має правових підстав для повернення виконавчого документа без прийняття до виконання та в силу вимог закону зобов`язаний винести постанову про відкриття виконавчого провадження.
У ході судового розгляду справи, судом не встановлено обставин, за яких відповідач мав би винести постанову про повернення виконавчого листа (постанови №1357 від 01.10.2025), так як і не встановлено будь-яких порушень державним виконавцем вимог Закону України "Про виконавче провадження" при відкритті виконавчого провадження з примусового виконання постанови №1357 від 01.10.2025 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 34000,00 грн. 
Таким чином, доводи позивача, викладені в обгрунтування позовних вимог щодо пропуску строку пред`явлення постанови №1357 від 01.10.2025 до виконання, суд не бере до уваги, оскільки такі спростовуються матеріалами справи.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у державного виконавця були відсутні правові підстави для повернення виконавчого документа стягувачу та ним правомірно прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №80862481 з примусового виконання постанови №1357 від 01.10.2025 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у подвійному розмірі 34000,00 грн.
Таким чином, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для скасування постанови заступника начальника відділу Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження ВП №80862481 від 29.04.2026.
Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до положень, закріплених статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Статтею 73 КАС України передбачено належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно статті 74-76 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно з частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Згідно частини першої-третьої статі 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено наявність підстав для задоволення заявлених вимог. Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення адміністративного позову в повному обсязі.
Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини п`ятої статті 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог, то підстави для розподілу судових витрат відсутні. 
Керуючись статтями 243-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України “Про виконавче провадження” суд 

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністартвиного позову ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови відмовити.

Згідно статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження.
У відповідності до статей 287, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. 

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач: Перший відділ державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вулиця Л.Дергача, будинок 25, 27, місто Чернівці, Чернівецька область, 58002, ідентифікаційний код юридичної особи 41659926).

Суддя Сіжук Ольга Володимирівна