ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

28 травня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/6807/25
Головуючий у першій інстанції – Дударець Д. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/887/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючої-судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є., 
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції»,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 січня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року ТОВ «Українські фінансові операції» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило: стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 28 800 грн, з яких 4 500 грн – основний борг (сума кредиту), 16 267,50 грн – проценти, нараховані первісним кредитором, 8 032,50 грн – проценти, нараховані позивачем; зобов`язати орган, який здійснюватиме примусове виконання рішення суду, нараховувати інфляційні втрати і 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили до моменту виконання рішення суду в частині задоволеної суми заборгованості. Також позивач просив стягнути з відповідача сплачений судовий збір у сумі 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу у сумі 10 000 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 02 липня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, що підписаний у порядку, визначеному ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію». За умовами договору товариство надало позичальнику кредит в сумі 4 500 грн строком на 360 днів шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку позичальника НОМЕР_1 , емітовану АТ КБ «ПриватБанк».
Позивач, посилаючись на наявність права вимоги, зазначав, що 27 лютого 2025 року за договором факторингу № 27/02/2025 ТОВ «Лінеура Україна» відступило на користь ТОВ «Українські фінансові операції» право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором № 4782062 від 02 липня 2024 року на загальну суму заборгованості 23 017,50 грн, яка складалася з: 4 500 грн заборгованості за тілом кредиту та 16 267,50 грн – заборгованість за нарахованими процентами.
Указував, що на дату укладення договору факторингу № 27/02/2025 від 27 лютого 2025 року строк дії договору № 4782062 від 02 липня 2024 року не закінчився, тому позивачем у період з 27 лютого по 27 червня 2025 року здійснено нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, визначеною у кредитному договорі, на суму 8 032,50 грн.
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 січня 2026 року позов ТОВ «Українські фінансові операції» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 4782062 від 02 липня 2024 року в розмірі 28 800 грн. В іншій частині позовних вимог – відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача 2 422,40 грн судового збору та 3 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить змінити рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення нарахованих відсотків. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що чинним законодавством України військовослужбовці відповідно до ч. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» звільнені від нарахування відсотків, штрафів та пені за користування кредитами. Ця пільга діє протягом особливого періоду, включаючи час дії воєнного стану, і поширюється на весь період служби.
Відповідач зазначає, що з 26 червня 2020 року являється дійсним військовослужбовцем ЗСУ за контрактом, а з 2023 року має статус учасника бойових дій. При оформленні кредитного договору дані щодо його місця роботи не вимагалися, запити про дохід (заробітну плату) ОСОБА_1 позивачем не направлялися. На сайті Пенсійного фонду України наявні відомості про те, що відповідач має пільги як учасник бойових дій, і за нього з червня 2020 року сплачуються страхові внески.
У наданому відзиві ТОВ «Українські фінансові операції», заперечуючи проти доводів апеляційної скарги та вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Сторона позивача, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, наведені у постановах від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 та від 04 вересня 2024 року у справі № 426/4264/19, зазначає, що положення ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» застосовуються виключно для мобілізованих позичальників. Водночас ОСОБА_1 є військовослужбовцем ЗСУ за контрактом, отже на нього пільги щодо звільнення від нарахування відсотків за користування кредитними коштами не розповсюджуються.
Позивач зазначає, що ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали цивільної справи не містять судового рішення щодо визнання недійсним окремих умов кредитного договору. 
Доводи апеляційної скарги підстав позову та висновків суду не спростовують і є лише запереченнями щодо розміру заборгованості за кредитним договором. Відповідач підтверджує факт укладення кредитного договору та отримання ним коштів в сумі 4 500 грн. Водночас доказів повного та належного виконання зобов`язань за кредитними договором ним не надано.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, а рішення суду в частині визначеного судом першої інстанції до стягнення з відповідача на користь позивача загального розміру заборгованості, а також в частині стягнутих судових витрат – змінити, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції частково таким вимогам не відповідає.
Частково задовольняючи позов ТОВ «Українські фінансові операції», суд першої інстанції зазначив про доведеність виникнення між позивачем та ОСОБА_1 договірних зобов`язань, зокрема укладення кредитного договору відповідачем з первісним кредитором та отримання позичальником кредитних коштів. Виснував, що відповідачем умови договору належним чином не виконано, порушено вимоги правил надання банківських послуг, якими передбачено зобов`язання позичальника погашати заборгованість за кредитом та проценти за його користування.
Вирішуючи позовні вимоги про застосування положень ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України та зобов`язання органу, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, нараховувати інфляційні втрати і 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України, суд указав, що при ухваленні рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд може вирішити питання нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. Однак, це є правом суду, а не обов`язком, та має вирішуватись з урахуванням обставин конкретної справи.
Районний суд, пославшись на ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року, а також п. 18 Перехідних положень ЦК України зазначив, що кредитні правовідносини між сторонами у цій справі виникли 02 липня 2024 року, тобто у період дії в Україні воєнного стану, який діє дотепер. Отже, вимоги позивача про нараховування інфляційних втрат та 3 % річних є необґрунтованими та безпідставними. 
Суд апеляційної інстанції частково погоджується з наведеним висновком суду, зважаючи на таке.
У справі встановлено, що 02 липня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4782062, який підписано електронним підписом позичальника з одноразовим ідентифікатором 99140 (а.с. 18 зворот - 29). Згідно з умовами п. 1.2., 1.3. на умовах, встановлених договором, товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Тип кредиту – кредит. Сума кредиту (загальний розмір) складає 4 500 грн; строк кредитування – 360 днів.
Відповідно до п. 1.4., 1.4.1. кредитного договору сторони передбачили тип процентної ставки фіксована. За користування кредитом нараховуються відсотки, стандартна процентна ставка 1,50 % за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.3 цього договору. Пунктом 1.4.2. передбачені умови застосування зниженої процентної ставки у розмірі 0,01 % в день.
Товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_2 (п. 2.1. договору).
Договором передбачено, що він укладається шляхом направлення його тексту, підписаного з боку товариства електронним підписом, що створений шляхом накладення на договір аналогу власноручного підпису уповноваженої особи товариства та відтиску печатки товариства, що відтворені засобами електронного копіювання (за зразком, попередньо узгодженим сторонами в договорі про встановлення ділових відносин та використання аналогу власноручного підпису для вчинення правочинів), в особистий кабінет/мобільний застосунок «Credit7» для ознайомлення та підписання. Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом клієнта, що створений шляхом використання клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який формується автоматично на стороні товариства для кожного разу використання та направляється клієнту на номер мобільного телефону, повідомлений останнім товариству в ІКС товариства/зазначений в цьому договорі. Введення клієнтом коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього договору створює підпис клієнта на договорі та вважається направленням товариству повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього договору (п. 9.7.1 договору).
02 липня 2024 року електронним підписом одноразовим ідентифікатором 99140 ОСОБА_1 підписав таблицю обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка є додатком № 1 до договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 02 липня 2024 року (а.с. 30).
У матеріалах справи наявна копія паспорту споживчого кредиту, в якому визначено умови кредитування, з якими ОСОБА_1 ознайомлено 02 липня 2024 року, що засвідчено його електронним підписом з одноразовим ідентифікатором 47376 (а.с. 16-18). 
Фінансова установа зобов`язання за кредитним договором від 02 липня 2024 року виконала. Директором ТОВ «Пейтек», яке відповідно до ліцензії НБУ від 29 травня 2023 року надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків, надано довідку від 06 березня 2025 року, в якій наявна інформація про перерахування коштів в сумі 4 500 грн 02 липня 2024 року від ТОВ «Лінеура Україна» на платіжну картку клієнта, маска картки НОМЕР_3 , номер транзакції в системі ТОВ «Лінеура Україна» – 47820621719926525 (а.с. 34 зворот).
27 лютого 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» (клієнтом) та ТОВ «Українські фінансові операції» (фактором) укладено договір факторингу № 27/02/2025, відповідно до умов якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб – боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту (а.с. 82 зворот-87). Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно з додатком № 1 та є невід`ємною частиною договору.
Таким чином, ТОВ «Лінеура Україна» передало (відступило) ТОВ «Українські фінансові операції» за плату належні йому права грошової вимоги, а ТОВ «Українські фінансові операції» прийняло належні ТОВ «Лінеура Україна» права грошової вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
Відповідно до акту прийому-передачі реєстру боржників від 27 лютого 2025 року за договором факторингу № 27/02/2025 від 27 лютого 2025 року, ТОВ «Лінеура Україна» передало, а ТОВ «Українські фінансові операції» прийняло реєстр боржників кількістю 3 557 осіб. Загальна сума заборгованості складає 61 002 206,19 грн (а.с. 57 зворот).
27 лютого 2025 року ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» підписано реєстр боржників. У витягу з цього реєстру зазначено про боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 4782062 на загальну суму 23 017,50 грн, з яких: заборгованість за основною сумою боргу – 4 500 грн, заборгованість за відсотками – 16 267,50 грн та 2 250 грн – заборгованість за пенею (а.с. 54-55).
Копією платіжної інструкції від 27 лютого 2025 року № 5 підтверджено, що ТОВ «Українські фінансові операції» сплатило ТОВ «Лінеура Україна» 1 080 517,05 грн в рахунок часткової сплати за договором факторингу № 27/02/2025 від 27 лютого 2025 року (а.с. 101).
Згідно з детальним розрахунком заборгованості, наданим первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна», станом на 27 лютого 2025 року за кредитним договором № 4782062 від 02 липня 2024 року утворилась заборгованість у розмірі 23 017,50 грн, з яких: 4 500 грн заборгованість за тілом кредиту; 16 267,50 грн – заборгованість за відсотками та 2 250 грн штрафних санкцій (а.с. 30 зворот - 34).
За наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором № 4782062 від 02 липня 2024 року заборгованість за процентами за період з 28 лютого по 26 червня 2025 року (119 календарних днів) становить 8 032,50 грн (а.с. 55 зворот-56).
За інформацією АТ КБ «Приватбанк» від 26 грудня 2025 року в банківській установі на ім`я ОСОБА_1 емітовано банківську картку № НОМЕР_4 . 02 липня 2024 року на картку зараховано 4 500 грн (а.с. 114). 
Відповідно до копії посвідчення офіцера серії НОМЕР_5 від 20 вересня 2025 року ОСОБА_1 має військове звання молодший лейтенант. На військову службу призваний ІНФОРМАЦІЯ_1 26 червня 2020 року. Відповідно до п. 1 ст. 20 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» укладено контракт на 3 роки з 26 червня 2020 року. Військову присягу на вірність українському народу склав 18 липня 2020 року у в/ч НОМЕР_6 (а.с. 129 зворот – 130).
ОСОБА_1 є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій, що засвідчено копією відповідного посвідчення серії НОМЕР_7 (а.с. 132). 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. 
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Статтею 3 ЗУ «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно зі ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідно до ст. 12 Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За правилами ч. 1, 2 ст. 6 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
За приписами ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Приписами ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). 
За змістом ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Проаналізувавши наведені норми та обставини справи, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов правильно висновку про виникнення між сторонами договірних зобов`язань та неналежне їх виконання кредитором, але помилково виснував про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за відсотками. 
У справі встановлено, що 02 липня 2024 року ОСОБА_1 , маючи намір отримати в кредит грошові кошти, ідентифікував себе в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Лінеура Україна». Цього ж дня сторони уклали договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4782062, який підписано відповідачем відповідно до вимог ч. 6, 8 ст. 11, ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» за допомогою електронного підпису, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора 99140. 
У договорі сторони узгодили наступні умови: тип кредиту – кредит; сума кредиту – 4 500 грн; строк дії кредиту – 360 днів; періодичність платежів зі сплати процентів – кожні 30 днів; тип процентної ставки – фіксована; стандартна процентна ставка – 1,5 % в день, застосовується в межах всього строку кредиту; знижена процентна ставка – 0,01 % в день, застосовується на умовах, визначених п. 1.4.2. договору; орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою становить 28 800 грн. 
Укладаючи договір, ОСОБА_1 у розділі «Реквізити та підписи сторін» указав особисті дані та реквізити належного йому платіжного засобу (номер платіжної картки) для перерахування коштів за даним договором – НОМЕР_1 . На картку саме з таким номером ТОВ «Пейтек» перерахувало кошти в розмірі 4 500 грн. Наведена обставина узгоджується і з наданою АТ КБ «ПриватБанк», в якому емітовано на ім`я відповідача платіжну картку з наведеним вище номером, інформацією. Факт перерахування та отримання кредитних коштів відповідачем не оспорюється.
Таким чином, апеляційний суд вважає доведеними твердження позивача про укладення 02 липня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 кредитного договору та виникнення між ними кредитних правовідносин. Оскільки ОСОБА_1 жодних внесків на погашення кредиту не здійснював, тобто неналежно виконував грошові зобов`язання за кредитним договором, ТОВ «Українські фінансові операції», як новий кредитор за договором факторингу, набуло право вимоги первісного кредитора (ТОВ «Лінеура Україна»).
Визначаючи розмір заборгованості за кредитом, який слід стягнути з відповідача, колегія суддів виходить з наступного. 
Позивач, пред`явивши вимогу про стягнення заборгованості, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його вартості, зокрема, заборгованість за нарахованими первісним кредитодавцем відсотками у розмірі 16 267,50 грн та заборгованість за нарахованими позивачем у період з 28 лютого по 26 червня 2025 року відсотками в сумі 8 032,50 грн.
Заперечуючи проти заявлених вимог, ОСОБА_1 наголошував на безпідставності нарахування відсотків за користування кредитом, пославшись на наявність пільг, встановлених ЗУ «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».
Частиною 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній станом на дату укладення кредитного договору) встановлено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля. 
Документами, що свідчать про статус військовослужбовця, є військовий квиток (посвідчення офіцера), в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 26 червня 2020 року по цей час перебуває на військовій службі за контрактом у в/ч НОМЕР_8 та з 20 вересня 2023 року має статус учасника бойових дій. Згідно з наказом від 19 вересня 2025 року № 363 ОСОБА_1 присвоєно військове звання молодший лейтенант (а.с. 130).
Отже, станом на дату укладення кредитного договору – 02 липня 2024 року відповідач був військовослужбовцем під час дії особливого періоду та брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, у зв`язку з чим має право на визначені ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пільги, гарантії та компенсації, зокрема право на звільнення від обов`язку сплачувати відсотки за користування кредитом. 
Неповідомлення ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору про наявність у нього визначених ч. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пільг щодо сплати відсотків за користування кредитом та неподання відповідних письмових доказів не має правового значення при вирішенні цього спору, оскільки застосування приписів ч. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено самим фактом наявності статусу військовослужбовця у конкретної особи, яка несе відповідальність перед банківською установою, їх застосування є обов`язком суду та жодним чином не обумовлено відомостями про обізнаність банку щодо наявності в особи спеціального статусу.
Апеляційний суд відхиляє доводи позивача про неможливість застосування при вирішенні спору положень ч. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з посланням на постанову Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 426/4264/19, оскільки обставини цієї справи та справи, яка переглядається в апеляційному порядку, а також наявні у них докази, що підтверджують статус особи як військовослужбовця, є різними. Закон не передбачає застосування пільг лише для мобілізованих позичальників, як про це стверджує позивач. Визначальним є наявність у особи статусу військовослужбовця під час дії особливого періоду та участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на час виникнення спірних правовідносин. Наведеними вище доказами підтверджено, що таким вимогам ОСОБА_1 відповідає. 
Ураховуючи наведене, заявлена позивачем вимога про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками за користування кредитом у загальній сумі 24 300 грн є безпідставною і задоволенню не підлягає.
Беручи до уваги неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильність застосування районним судом норм матеріального права, колегія суддів вважає, що районний суд дійшов необґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, у зв`язку з чим відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити, зменшивши визначений судом першої інстанції до стягнення з відповідача на користь ТОВ «Українські фінансові операції» загальний розмір кредитної заборгованості з 28 800 грн до 4 500 грн. В іншій частині рішення суду належить залишити без змін.
Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
За подання позову ТОВ «Українські фінансові операції» сплатило 2 422,40 грн судового збору (а.с. 57). За апеляційне оскарження рішення суду в частині нарахування відсотків за користування кредитом відповідачем судовий збір у розмірі 3 633,60 грн не сплачувався на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».
Беручи до уваги розмір заявлених позовних вимог (28 800 грн) та їх часткове задоволення (4 500 грн), пропорційно судом задоволено позов ТОВ «Українські фінансові операції» на 15,62 %. 
Оскільки суд задовольняє апеляційну скаргу та змінює рішення суду в частині визначеної судом загальної суми заборгованості, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових витрат, понесених учасниками справи, пропорційно задоволеним вимогам, зокрема стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача 378,38 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, а з ТОВ «Українські фінансові операції» на користь держави – 3 633,60 грн у рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції. 
Позивач в суді першої інстанції просив стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
Дійшовши висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача витрати на правову допомогу, районний суд, урахувавши приписи ст. 137, 141 ЦПК України, виснував про можливість відшкодування в рахунок витрат на професійну правничу допомогу 3 000 грн та указав, що розмір гонорару, визначений стороною позивача та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час, що суперечить принципу пропорційності розподілу судових витрат. Спір, який виник між сторонами, відноситься до категорії спорів, які виникають у зв`язку із стягненням заборгованості за порушення грошового зобов`язання, а матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження та збирання яких адвокат витратив значний час. Апеляційний суд погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром правничої допомоги з огляду на наведені районним судом доводи.
Зважаючи на наявність у справі належних та допустимих доказів, які підтверджують факт понесення позивачем витрат у зв`язку з наданням адвокатом правничої допомоги, а також беручи до уваги часткове задоволення позову, апеляційний суд, відповідно до приписів ч. 2 ст. 141 ЦПК України щодо пропорційності розподілу між сторонами судових витрат, вважає необхідних стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 468,60 грн, що становить 15,62 % від визначеного судом першої інстанції розміру таких витрат (3 000 грн).
Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 січня 2026 року в частині визначеного судом до стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» загального розміру заборгованості за кредитним договором та судових витрат – змінити, зменшивши суму загальної заборгованості з 28 800 грн до 4 500 грн, суму судового збору – з 2 422,40 грн до 378,38 грн та суму витрат на професійну правничу допомогу – з 3 000 грн до 468,6 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» на користь держави 3 633,60 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуюча Н.В. Шитченко

Судді Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова