ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 травня 2026 року
м. Київ

справа № 347/1015/24
провадження № 61-495св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 , 
заінтересовані особи: ОСОБА_2 , орган опіки 
та піклування Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2025 року у складі судді Крилюк М. І. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року 
у складі колегії суддів: Баркова В. М., Василишин Л. В., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 

Короткий зміст заявлених вимог 

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , орган опіки та піклування Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області (далі - орган опіки та піклування).
Заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 хворіє, вона є особою з інвалідністю І групи загального захворювання, їй встановлено діагноз важка деменція внаслідок хвороби Альцгеймера. ОСОБА_2 потребує сторонньої допомоги та опіки.
Зазначав, що він здійснює постійний догляд за ОСОБА_2 та проживає разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 . У ОСОБА_2 немає інших близьких осіб, 
чи родичів, окрім нього, які могли б здійснювати належний догляд за нею.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд визнати ОСОБА_2 недієздатною, встановити над нею опіку та призначити його її опікуном.

Короткий зміст судових рішень 

Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 27 червня 
2024 року призначено у справі судово-психіатричну експертизу. Проведення експертизи доручно експертам Івано-Франківської філії судових експертиз державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» (далі - Івано-Франківська філія судових експертиз ДУ «ІСПСМ 
МОЗ України»).
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 
2025 рокузаяву  ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано ОСОБА_2 недієздатною.
У задоволенні заяви в частині призначення ОСОБА_1 опікуном 
ОСОБА_2 відмовлено.
До призначення опікуна недієздатній ОСОБА_2 обов`язки зі здійснення опіки над нею покладено на орган опіки та піклування.
Встановлено строк дії даного рішення суду про визнання ОСОБА_2 недієздатною, два роки, який слід обчислювати із дня набрання рішенням законної сили.
Судові витрати у справі віднесено на рахунок держави.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у спірних правовідносинах наявні правові підстави для визнання ОСОБА_2 недієздатною, так як остання страждає стійким хронічним психічним розладом, який позбавляє її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у зв`язку з чим вона потребує постійного стороннього догляду та нагляду, тобто потребує опіки. Вказане підтверджується, зокрема, висновком судово-психіатричного експерта № 11/2025, який проведено 14 січня 2025 року судово-психіатричним експертом 
Івано-Франківської філії судових експертиз ДУ «ІСПСМ МОЗ України» на підставі відповідної ухвали суду (далі - висновок судово-психіатричного експерта 
від 14 січня 2025 року № 11/2025). 
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 у частині призначенні його опікуном над недієздатною ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, 
що наявний у матеріалах справи висновок органу опіки і піклування від 26 червня 2025 року про доцільність призначення його опікуном над ОСОБА_2 
не містить належної мотивації, а також обґрунтувань чи мотивів із посиланням 
на наявні докази щодо можливості заявника бути опікуном, а також визначення конкретних обставин, які зумовлюють необхідність такого призначення.
Відповідний висновок містять лише посилання на можливість заявника бути опікуном, у ньому не наведено інформацію щодо сімейного зв`язку заявника 
із ОСОБА_2 . При цьому заявник проживає в іншій області.
Суд першої інстанції зобов`язав орган опіки та піклування здійснювати обов`язки 
з опіки над недієздатною ОСОБА_2 до встановлення опіки і призначення їй опікуна. Районний суд визначив строк дії рішення у два роки (стаття 300 
ЦПК України).
Районний суд урахував роз`яснення, надані судам у постанові Пленуму Верховного Суду України від 28 березня 1972 року № 3 «Про судову практику у справах 
про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним».
Суд першої інстанції застосував відповідні норми ЦК України, ЦПК України, 
судову практику Верховного Суду України, Верховного Суду, зокрема, у справах щодо визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна. 

ОСОБА_1 оскаржив в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції 
в частині відмови у задоволенні заяви про призначення його опікуном 
ОСОБА_2 .
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 
2025 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд дійшов правильного висновку про те, що відсутні правові підстави для призначення 
ОСОБА_1 опікуном недієздатної ОСОБА_2 . 
Висновок органу опіки та піклування від 26 червня 2025 року, який знаходиться 
у матеріалах справи, несе виключно інформативний і рекомендаційний характер. Цей висновок не містить обґрунтувань необхідності призначення саме ОСОБА_1 опікуном над недієздатною ОСОБА_2 , він ґрунтується на виявленій ініціативі заявника про призначення його опікуном. 
Крім того, у зазначеному висновку не проаналізована фізична можливість заявника виконувати обов`язки опікуна, оскільки ОСОБА_1 зареєстрований у Чернівецькій області, що значно віддалено від місця проживання ОСОБА_2 , 
яка проживає у Івано-Франківській області разом зі своїм чоловіком. При цьому 
в указаному висновку зазначено, що заявник не має прямих родинних зв`язків 
із ОСОБА_2 , а також, що син та дочка останньої не заперечують проти призначення заявника опікуном їхньої матері, що апеляційний суд не взяв 
до уваги у силу вищенаведеного.
Суд апеляційної інстанції застосував відповідні норми ЦК України, ЦПК України 
та судову практику Верховного Суду у даній категорії справ.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 
2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 грудня 
2025 року, в якій просить постанову апеляційного суду скасувати повністю, рішення суду першої інстанції скасувати у частині відмови у задоволенні вимоги 
про призначення ОСОБА_1 опікуном над недієздатною ОСОБА_2 , 
а справу направити до суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду; суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси 
та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункти 1, 4 
частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, після усунення недоліків касаційної скарги, вказаних в ухвалі Верховного Суду від 29 січня 2026 року. Витребувано справу з суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
У лютому 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Рішення районного суду в частині визнання  ОСОБА_2 недієздатною 
в касаційному порядку не оскаржуються (стаття 400 ЦПК України).

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій зробили помилкові висновки про відсутність правових підстав для призначення його опікуном над недієздатною ОСОБА_2 .
Судами не встановлено всі фактичні обставини у справі, не надано оцінку його доводам і поданим доказам.
Він може бути опікуном недієздатної ОСОБА_2 , наявність родинних зв`язків між ними для встановлення цього не вимагається. Він є єдиною особою, яка здійснює догляд за ОСОБА_2 . 
Судами попередніх інстанцій безпідставно не враховано висновок органу опіки 
і піклування від 26 червня 2025 року про доцільність його призначення опікуном 
над ОСОБА_2 . Суди фактично ототожнили поняття «опіка» та «догляд».
При цьому суди не залучили до участі у справі ОСОБА_2 або її представника. Суд не міг вирішувати питання про недієздатність особи без залучення самої особи до участі у справі (її законного представника).
Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду, яку, на думку заявника касаційної скарги, не враховано судами попередніх інстанцій.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 народився у селі Киселиці Путильського району Чернівецької області та фактично зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 4).
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає у селі Тюдів Косівського району Івано-Франківської області (а. с. 7).
ОСОБА_2 хворіє, є особою з інвалідністю І групи загального захворювання. Їй встановлено діагноз: важка деменція внаслідок хвороби Альцгеймера, 
що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ №759771 від 30 червня 2022 року, індивідуальною програмою реабілітації інвалідів № 969 від 30 червня 2022 року, консультаційним висновком спеціаліста № 4737 від 15 червня 2022 року та копією консультації з професором 
від 11 вересня 2019 року (а. с. 8, 9, 10, 11).
Відповідно до довідки від 07 лютого 2024 року № 27/14-15/6 та акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 07 лютого 2024 року № 38/14-16/6, виданими Тюдівським старостинським округом Кутської селищної ради Косівського району 
Івано-Франківської області, ОСОБА_1 здійснює догляд за особою з інвалідністю 
І групи ОСОБА_2 та проживає з хворою на одній житловій площі 
за адресою: 
АДРЕСА_1 (а. с. 12, 13).
Згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 14 січня 2025 року 
№ 11/2025 ОСОБА_2 страждає стійким хронічним психічним розладом -деменцією внаслідок хвороби Альцгеймера з раннім початком (МКХ -10 F00.0). Зазначене захворювання позбавляє ОСОБА_2 здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними (а. с. 50-54).

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні 
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася 
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно 
до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода 
на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує 
при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У справі, яка переглядається Верховним Судом,  ОСОБА_1 звернувся до суду 
із заявою про визнання  ОСОБА_2 недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення його її опікуном, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , орган опіки та піклування.
Рішенням районного суду заяву  ОСОБА_1 задоволено частково, визнано ОСОБА_2 недієздатною. У задоволенні заяви в частині призначення 
ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 відмовлено. До призначення опікуна недієздатній ОСОБА_2 обов`язки зі здійснення опіки над нею покладено 
на орган опіки та піклування. Встановлено строк дії даного рішення суду 
про визнання ОСОБА_2 недієздатною, два роки, який слід обчислювати 
із дня набрання рішенням законної сили.
Постановою апеляційного суду вищевказане рішення районного суду, зокрема, 
в частині відмови у задоволенні вимоги заяви ОСОБА_1 про призначення його опікуном ОСОБА_2 року залишено без змін.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні заяви про призначення його опікуном недієздатної ОСОБА_2 .
Судові рішення в частині визнання ОСОБА_2 недієздатною в касаційному порядку не переглядаються (стаття 400 ЦПК України). 
Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (частини перша-третя статті 41 
ЦК України).
Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (стаття 55 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати 
про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.
Тлумачення зазначених норм права дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно 
на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння.
Відповідно до частини третьої статті 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом 
з надання психіатричної допомоги.
Частиною третьою статті 297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать 
про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. 
У виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі 
про обмеження її у цивільній дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи 
на судово-психіатричну експертизу (стаття 298 ЦПК України).
Опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними 
(стаття 58 ЦК України).
Частиною першою статті 60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.
Суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи 
(у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки 
та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна (частина перша статті 300 
ЦПК України).
Системний аналіз змісту частини першої статті 60 ЦК України та частини першої статті 300 ЦПК України дає підстави для висновку, що обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 20 травня 
2020 року у справі № 736/1508/17 (провадження № 61-39361св18), від 23 листопада 2021 року у справі № 751/9572/19 (провадження № 61-3053св21), від 28 лютого 
2024 року у справі №372/3474/21 (провадження № 61-16349св23), від 27 листопада 2024 року у справі № 341/1526/23 (провадження № 61-6358св24),від 04 грудня 
2024 року у справі № 634/1126/23 (провадження № 61-9837св24).
Відповідно до статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюється за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.
Положеннями статті 63 ЦК України закріплено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю; фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають 
у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.
Відповідно до частини першої статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати 
про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення 
його доглядом та лікуванням.
При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції 
про доцільність призначення опікуна.
На вказаному наголошено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2025 року у справі № 569/4466/23, провадження № 61-8894св25.
Аналогічні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88 (далі - Правила опіки 
та піклування).
Відповідно до пункту 3.1 Правил опіки та піклування для безпосереднього здійснення опіки та піклування органами опіки та піклування призначається опікун чи піклувальник. При призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов`язки, стосунки між ним та підопічним. Опікун чи піклувальник призначається лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб.
Опікунами (піклувальниками) не можуть бути особи, які: не досягли 18 років; визнані в установленому порядку недієздатними або обмежено дієздатними; перебувають на обліку або лікуються в психоневрологічних та наркологічних закладах; раніше були опікунами чи піклувальниками та з їх вини опіку чи піклування було припинено; позбавлені батьківських прав; інтереси яких суперечать інтересам осіб, 
що підлягають опіці чи піклуванню; засуджені за скоєння тяжкого злочину (пункт 3.2 Правил опіки та піклування).
Підсумовуючи вищезазначене, обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 травня 
2020 року у справі № 736/1508/17 та у постанові Верховного Суду від 08 січня 
2024 року у справі № 753/1905/22.
Додатково колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що законодавством 
не передбачено обов`язку того, що визнання особи недієздатною і призначення опікуна в обов`язковому порядку має відбуватися в єдиному судовому процесі, 
що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові 
від 14 лютого 2018 року у справі № 545/1691/16-ц (провадження № 61-4475св18).
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 
ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення 
для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, 
крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися 
на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, 
та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша 
статті 76 ЦПК України). 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування 
(частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми 
є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність 
або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування 
(частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному 
та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, 
так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 26 червня 2025 року 
орган опіки та піклування вважає, що ОСОБА_1 може бути призначений опікуном ОСОБА_2 , у разі визнання її недієздатною особою.
Судами попередніх інстанцій надано правову оцінку вказаному висновку органу опіки і піклування (стаття 89 ЦПК України) і зазначено про те, що у ньому 
не обґрунтовано необхідність призначення саме ОСОБА_1 опікуном 
над недієздатною ОСОБА_2 . 
Указаний висновок органу опіки та піклування фактично ґрунтується на виявленій ініціативі заявника про призначення його опікуном, він не містить обґрунтування відповідності призначення його опікуном інтересам недієздатної.

При цьому у зазначеному висновку органу опіки та піклування не проаналізована фізична можливість заявника виконувати обов`язки опікуна, оскільки ОСОБА_1 зареєстрований у Чернівецькій області, що значно віддалено від місця проживання ОСОБА_2 , яка проживає в Івано-Франківській області.
Апеляційний суд обґрунтовано відхилив акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 07 лютого 2024 року № 38/14-16/6, а також довідку від 07 лютого 
2024 року, що видані ОСОБА_1 старостою Тюдівського старостинського округу Кутівської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області, відповідно до яких заявник дійсно проживає без реєстрації за адресою : 
АДРЕСА_1 (а. с. 12, 13), оскільки такі суперечать змісту вищенаведеного висновку органу опіки і піклування, в якому зазначено, що за вищевказаною адресою ОСОБА_2 проживає 
в приватному будинку разом із своїм чоловіком ОСОБА_3 (а. с. 95). Висновок органу опіки і піклування не містить вказівки про те, що з недієздатною ОСОБА_2 станом на 25 червня 2025 року проживає і заявник.
Крім того, у вказаному висновку зазначено, що заявник не має прямих родинних зв`язків із ОСОБА_2 .
З урахуванням вищенаведеного, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для призначення ОСОБА_1 опікуном недієздатної ОСОБА_2 .
У ОСОБА_1 відсутні сімейні зв`язки зі ОСОБА_2 , він не довів, що вони пов`язані спільним побутом, чи мають взаємні права і обов`язки. Заявником 
не доведено, що він є єдиною особою, яка може здійснювати належний догляд 
за недієздатною особою.
Cуд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав про те, що визнання сином недієздатної ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , та її дочкою - ОСОБА_5 , вимог заяви щодо призначення ОСОБА_1 опікуном їх матері не може бути беззаперечним доказом можливості виконання останнім обов`язків опікуна.
При цьому Верховний Суд звертає увагу, що до призначення опікуна недієздатній ОСОБА_2 обов`язки зі здійснення опіки над нею покладено на орган опіки та піклування, зі встановленням дворічного строку дії такого рішення, 
що узгоджується з постановою Верховного Суду від 04 червня 2025 року у справі 
№ 348/1679/24, провадження № 61-3728св25.
Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги про порушення судом першої інстанції розгляду питання про недієздатність ОСОБА_2 , так як рішення суду першої інстанції у вказаній частині не було предметом апеляційного перегляду, воно не оскаржується у касаційному порядку у цій частині.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, а вказане не може бути правовою підставою для скасування рішення районного суду та постанови суду апеляційної інстанції.
Зроблені судами висновки узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції 
є релевантними, а судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою. У зв`язку з цим, безпідставними є посилання заявника касаційної скарги на неврахування судами відповідної судової практики Верховного Суду. 
У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази 
з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судами під час розгляду справи 
не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
У силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судами всебічно, повно 
та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхиленняє мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 
ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові 
рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом не здійснюється. 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 
2025 року в оскаржуваній частині та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник
Г. В. Коломієць
Ю. В. Черняк