Справа №577/129/26 	
Номер провадження 22-ц/816/1971/26 	
Категорія - 80 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Петен Я.Л. (суддя-доповідач), суддів: Замченко А.О., Черних О.М.,
з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 лютого 2026 року, ухвалене у складі судді Кравченка В.О. у м. Конотопі Сумської області, 
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Конотопської міської ради «Конотопська міська лікарня», Кабінету Міністрів України про визнання незаконним та скасування наказу про припинення виплати середньомісячного заробітку, стягнення заробітної плати,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У січні 2026 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Карпухіна Д.Ю., звернулася до суду з позовом.
Свої вимоги мотивувала тим, щовона перебуває у трудових відносинах з відповідачем, з 14 жовтня 2017 року, переведена на посаду сестри медичної операційної на час відсутності основного працівника загально-хірургічного відділення.
Позивач проходить службу у Збройних Силах України. Наказом № 152 від 11 червня року 2022 року, їй, старшому бойовому медику самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону, продовжено строк військової служби понад встановлені строки на особливий період або до оголошення демобілізації, з 22 травня 2022 року.
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 від 01 липня 2025 року № 2-1-д-1738, сержант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 . 
19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, яким внесено зміни, зокрема до частини третьої статті 119 КЗпП України, якою передбачався обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку працівникам, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. 
Починаючи з липня 2022 року Комунальне некомерційне підприємство «Конотопська міська лікарня» припинило їй виплату щомісячного середнього заробітку. Наказ про припинення оплати середньомісячного заробітку на період проходження військової служби, їй не було надано.
Вважала, що наказом про припинення їй виплати середнього заробітку порушуються її права, гарантовані Конституцією України.
Посилаючись на вказані обставини, остаточно уточнивши позовні вимоги, просила визнати незаконним та скасувати наказ директора Комунального некомерційного підприємства КМР «Конотопська міська лікарня» № 250к/тр від 20 липня 2022 року в частині припинення нарахування та виплати середнього заробітку на період проходження нею військової служби, а саме з 29.05.2022 року по 03.11.2025 року; зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство КМР «Конотопська міська лікарня» та Кабінет Міністрів України нарахувати та виплатити їй середній заробіток за період з 29 травня 2022 року по 03 листопада 2025 року.
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 лютого 2026 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що КНП КМР «Конотопська міська лікарня», видаючи 19 липня 2022 року оспорюваний наказ, яким з 19 липня 2022 року припинено нарахування середнього заробітку сестрі медичній операційній загальнохірургічного відділення ОСОБА_1 на період проходження нею військової служби на підставі частини третьої статті 119 КЗпП України та Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 року № 2352-IX, діяло відповідно до вимог чинного законодавства.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Шевченко А.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності порушення ст. 58 Конституції України, яка встановлює принцип незворотності дії законів у часі, оскільки право позивача на отримання середнього заробітку існувало в момент виникнення відповідних правовідносин, тобто з дати призову на військову службу. Саме з цього моменту держава через норми трудового законодавства надала гарантію матеріального забезпечення на період служби.
Крім того, суд першої інстанції не проаналізував в контексті спірних правовідносин ст. 22 Конституції України, відповідно до якої при прийнятті нових законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. До 19 липня 2022 року держава гарантувала працівникам, призваним на військову службу, комплекс соціальних гарантій, що включав виплату середнього заробітку. Після внесення змін це право було скасовано, що є звуженням змісту права на працю та соціальний захист. Судом не здійснено оцінку того, чи є таке звуження допустимим, пропорційним та обґрунтованим, а також не перевірено чи воно відповідає принципу верховенства права.
Також судом проігноровано практику Європейського суду з прав людини, яка має застосовуватися як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ».
Вказує, що суд першої інстанції поклав в основу рішення правові висновки Верховного Суду, але без врахування конституційних норм та аналізу обставин справи.
Зауважує, що суд безпідставно визнав належним повідомлення позивача про припинення виплат у телефонному режимі, оскільки відсутність належних доказів повідомлення свідчить про порушення процедури прийняття та доведення до відома, що є підставою для визнання наказу незаконним.

У судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не прибула, про місце, дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Її представник, адвокат Шевченко А.В., у наданій до суду заяві просила здійснювати розгляд без її участі, апеляційну скаргу підтримує. 

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Представник відповідача, Комунального некомерційного підприємства Конотопської міської ради «Конотопська міська лікарня» у судове засідання апеляційного суду не прибув, подав заяву про розгляд справи без їх участі.

Від Кабінету Міністрів України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість, ухвалення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судом повно і всебічно з`ясовано обставини справи, надано належну правову оцінку зібраним доказам у їх сукупності, а висновки суду відповідають фактичним обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з Комунальним некомерційним підприємством Конотопської міської ради «Конотопська міська лікарня» (а.с. 40 зв.).
Наказом Комунального некомерційного підприємства Конотопської міської ради «Конотопська міська лікарня» від 27 травня 2022 року № 27/ос увільнено ОСОБА_1 від виконання обов`язків сестри медичної операційної загально хірургічного відділення з 29 травня 2022 року до оголошення демобілізації. Нараховувати та виплачувати середній заробіток за період із 29 травня 2022 року до закінчення дії контракту (а.с. 61).
Згідно з витягом із наказу військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11 червня 2022 року № 152 ОСОБА_1 , старшому бойовому медику самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону, продовжено строк військової служби понад встановлені строки на особливий період або оголошення демобілізації з 29 травня 2022 року (а.с. 44).
Наказом Комунального некомерційного підприємства Конотопської міської ради «Конотопська міська лікарня» від 19 липня 2022 року № 125 з 19 липня 2022 року, з дати набрання чинності Законом № 2352-IX від 01 липня 2022 року зупинено нарахування середнього заробітку на період проходження військової служби, окрім іншого, ОСОБА_1 сестрі медичній операційній загально хірургічного відділення (а.с. 62).
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 від 01 липня 2025 року № 2-1-д-1738 ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом (а.с. 10 зв.).
Згідно з листом Комунального некомерційного підприємства Конотопської міської ради «Конотопська міська лікарня» від 20 жовтня 2025 року № 01-17/04/836, у зв`язку з набранням чинності Закону України від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким передбачено зупинення нарахування середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП, виплата середньої заробітної плати ОСОБА_1 була припинена. ОСОБА_1 здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» (а.с. 11).
З розрахункових листів з травня по липень 2022 року слідує, що ОСОБА_1 нараховувався та був виплачений середній заробіток (а.с. 63). 

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.
Статтею 2 Закону № 2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
У листі Міністерства оборони України № 322/2/8417 від 01 жовтня 2015 року «Щодо особливого періоду» зазначено, що особливий період в Україні настав із 17 березня 2014 року на підставі Указу № 303/2014 та триває, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації на Сході України.
Саме з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17 березня 2014 року) відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» пов`язано настання особливого періоду, який закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17.
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на сьогодні.
Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
КЗпП України надано визначення трудового договору.
Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Глава VII Закону № 2232-ХІІ врегульовує особливості призову під час мобілізації.
Згідно із частиною другою статті 39 Закону громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».
Частиною третьою статті 119 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесені зміни, та у частині третій статті 119 КЗпП слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».
Із набранням чинності Законом № 2352-IX відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом. Тобто з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади.
Відтак, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом (18 липня 2022 року). З 19 липня 2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за таким працівником відсутні.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплене в статті 21 КЗпП, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату за виконану ним роботу, визначену трудовою угодою.
Позивач у цій справі не виконує роботу, визначену трудовим договором між ним та відповідачем, унаслідок призиву на військову службу, а отримує грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі. Доказів протилежного позивач не надала.
Звільнивши з 19 липня 2022 року роботодавців від обов`язку з виплати щомісячного забезпечення мобілізованим працівникам, 28 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», згідно з якою компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції правильно встановлено, що Комунальне некомерційне підприємство Конотопської міської ради «Конотопська міська лікарня», видаючи 19 липня 2022 року наказ № 125 про зупинення нарахування середнього заробітку працівнику, увільненого від роботи на період проходження військової служби, в частині зупинення з 19 липня 2022 року виплати середньої заробітної плати ОСОБА_1 на період проходження нею військової служби, діяло відповідно до вимог чинного законодавства.
Враховуючи наведене та з огляду на те, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX відсутні правові підстави для збереження середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності цим Законом, тому колегія суддів вважає правильним висновок суду про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення належним чином позивача про оспорюваний наказ, оскілки у даному випадку має місце приведення трудових відносин між сторонами до вимог чинного законодавства. Видача відповідачем наказу була викликана змінами в законодавстві і саме по собі повідомлення позивача про нього в телефонному режимі, враховуючи перебування позивача на військовій службі, не зумовлює його незаконність. 

Доводи апеляційної скарги щодо не застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин ст.58 Конституції України

Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Враховуючи вищенаведений принцип, до спірних відносин підлягає застосуванню частина третя статті 119 КЗпП України в редакції з 19 липня 2022 року, адже останні мають місце в період часу після набрання чинності вказаною нормою права.
Відповідно до частини другої статті Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (зі змінами, внесеними Законом від 01 липня 2022 року № 2352-IX) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно із частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.
Конституційний Суд України у пункті 2.3. Рішення від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 сформулював висновок, відповідно до якого держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.
У пункті 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а, отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмупдсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.
Оскільки положення частини третьої статті 119 КЗпП України у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ, відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач не порушив норми статті 58 Конституції України та ЦК України щодо незворотності дії закону в часі та правомірно припинив нарахування і виплату середнього заробітку позивачу з 19 липня 2022 року.
Зокрема, починаючи з 19 липня 2022 року відповідач позбавлений обов`язку зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення частини третьої статті 119 КЗпП України виключені. При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону № 2352-ІХ.
Зважаючи на викладені норми закону, правові позиції Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини, посилання позивача на те, що оскаржуваний наказ звужує його права і свободи та призводить до погіршення становища внаслідок застосування положень Закону № 2352-ІХ, є необґрунтованими.
Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції поклав в основу рішення правові висновки Верховного Суду, але без врахування конституційних норм та аналізу обставин справи. Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, ухвалив законне та обґрунтоване рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 375 ЦПК України).
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги за результатами апеляційного перегляду рішення, свідчать про те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Висновки суду щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 та 2 статті 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційна скарга залишена апеляційним судом без задоволення, то відсутні підстави для відшкодування заявнику апеляційної скарги судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 червня 2026 року.

 
Головуючий -  	Я.Л. Петен	

Судді: А.О. Замченко 

О.М. Черних