УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/3802/25 Головуючий у 1-й інст. Сташків Т. Г. 
Категорія 83 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.
з участю секретаря
судового засідання Драч Т.А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 285/3802/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Роздільнянський відділ ДВС у Роздільнянському районі Одеської області, АТ КБ «ПриватБанк», Державна судова адміністрація України, Головне управління державної казначейської служби України у Миколаївській області, про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 
на заочне рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 10 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Сташків Т.Г.
у с т а н о в и в:
У липні 2025 року позивач звернувся до суду, в якому просив визнати за ним право власності на автомобіль марки Renault модель Kangoo, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , та зняти арешт, накладений на вказаний автомобіль у рамках виконавчих проваджень: ВП № 59115404 постановою про арешт майна боржника від 12.12.2019 року; ВП № 60260891 постановою від 17.03.2020; ВП № 63042814 постановою від 15.04.2021.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу від 08.11.2018 придбав у ФОП Поліщук — суб`єкта господарювання, який здійснює оптову/роздрібну торгівлю транспортними засобами, на підставі договору комісії від 08.11.2018, укладеного із власником транспортного засобу ОСОБА_2 , автомобіль марки Renault модель Kangoo, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 . 
Відповідно до п. 2.2 вказаного договору покупець (позивач у справі), набуває право власності на транспортний засіб з моменту підписання сторонами даного договору. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вказаний автомобіль з 23.05.2018 року зареєстрований за відповідачем ОСОБА_2 . 
Звернувшись у 2025 року до ТСЦ № 1844 для перереєстрації вказаного автомобіля, позивач 04.06.2025 отримав відмову, оскільки відповідно до даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, Єдиного реєстру боржників та ГАРПУН автомобіль має обмеження та заборону на відчуження. З відповіді на адвокатський запит із Роздільнянського ВДВС встановлено, що арешт на вказаний транспортний засіб був накладений у наступних виконавчих провадженнях: ВП № 59115404 в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» постановою про арешт майна боржника від 12.12.2019 року; ВП № 60260891 щодо стягнення судового збору у справі № 511/1679/19 постановою від 17.03.2020; № 63042814 про стягнення штрафу УПП в Миколаївській області постановою від 15.04.2021. 
Вказані виконавчі провадження завершені на підставі п. 2 та п. 7 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», але арешт на автомобіль не скасований. Оскільки позивач не є стороною виконавчого провадження, набув права власності на вказаний автомобіль до відкриття вказаних виконавчих проваджень, тому наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння майном. З урахуванням тієї обставини, що ТСЦ № 1844 відмовлено позивачу у реєстрації вказаного автомобіля на його ім`я, тому останній змушений звернутись до суду з вказаним позовом про визнання права власності на автомобіль та зняття з нього арешту у порядку, встановленому ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Заочним рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 10 грудня 2025 рокупозов задоволено частково. Знято арешт з автомобіля марки Renault модель Kangoo, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 , накладений у рамках виконавчих проваджень: ВП № 59115404 постановою про арешт майна боржника від 12.12.2019; ВП № 60260891 постановою від 17.03.2020; ВП № 63042814 постановою від 15.04.2021. У задоволенні решти вимог відмовити. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, представник третьої особи – АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, який відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вимоги про зняття арешту з автомобіля марки Renault модель Kangoo, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 .
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції при розгляді справи невірно визначився з процесуальним статусом АТ КБ «ПриватБанк» залучивши його як третю особу, тоді як Банк мав бути залучений як співвідповідач. При цьому суд не врахував, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих упровадженнях. 
Вказана позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2023 року у справі № 208/9810/21. Арешт на спірний автомобіль було накладено у виконавчих провадженнях, де стягувачем, в тому числі є Банк. Саме в інтересах Банку, як кредитора, було вчинено дану виконавчу дію для забезпечення виконання рішення суду. Однак, суд першої інстанції, залучивши Банк як третю особу, позбавив його повноцінних процесуальних прав відповідача, (зокрема, права на подання відзиву, пред`явлення зустрічного позову тощо). Невірне визначення суб`єктного складу учасників справи та розгляд справи без залучення належного відповідача відповідно до п.4 ч.3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції. 
Правом подати відзив на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористалася.
Однак відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч.3 ст. 360 ЦПК України). 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6976/18/004496 від 08.11.2018, позивач ОСОБА_1 придбав у ФОП ОСОБА_3 — суб`єкта господарювання, який здійснює оптову/роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії № 6976/18/004496 від 08.11.2018, укладеного із власником транспортного засобу відповідачем ОСОБА_2 , транспортний засіб марки Renault модель Kangoo, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 (а.с.13-14). 
Відповідно до п. 2.2 вказаного договору покупець, позивач у справі, набуває право власності на транспортний засіб з моменту підписання сторонами даного договору купівлі-продажу.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 з 23.05.2018 власником автомобіля Renault модель Kangoo, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , є ОСОБА_2 (а.с.26-27).
04.06.2025 позивачу було відмовлено ТСЦ МВС № 1844 у перереєстрації вказаного автомобіля, оскільки відповідно до даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, Єдиного реєстру боржників та ГАРПУН автомобіль має обмеження та заборону на відчуження (а.с.8). 
З повідомлення Роздільнянського ВДВС у Роздільнянському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) встановлено, що арешт на автомобіль Renault модель Kangoo, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , був накладений у наступних виконавчих провадженнях: 
ВП № 59115404 з примусового виконання виконавчого листа № 511/1963/18-ц, виданого 14.03.2019 Роздільнянським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суми боргу в розмірі 118 776,77 грн. 12.12.2019 винесено постанови про арешт майна боржника та про розшук майна. Виконавче провадження завершене 19.04.2021 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження»; 
ВП № 60260891 з примусового виконання судового наказу № 511/1679/19, виданого 05.11.2019, про стягнення на користь держави судового збору з ОСОБА_2 в сумі 192,10 грн. 17.03.2020 винесено постанови про арешт майна боржника та про розшук майна. Виконавче провадження завершене 15.06.2023 на підставі ч. 2 ст. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження»; 
ВП № 63042814 з приводу примусового виконання постанови УПП в Миколаївській області від 19.04.2020 про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави штрафу в сумі 510 грн. 15.04.2021 державним виконавцем винесені про арешт майна та розшук майна боржника. Виконавче провадження завершене на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».
Ухвалюючи рішення про задоволення вимог в частині звільнення майна з-під арешту, суд першої інстанції виснував, що арешт на майно позивача накладений у рамках виконавчих проваджень за борговими зобов`язаннями колишнього власника транспортного засобу. При цьому, арешт накладено після вибуття спірного автомобіля із власності відповідача ОСОБА_2 , виконавчі провадження, в рамках яких накладено арешт на транспортний засіб, є завершеними, тому вважав, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Однак з такий висновок суду є помилковим виходячи з наступного. 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (статті 50 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що сторонами у справі є позивач і відповідач, між якими саме і виник спір, за вирішенням якого позивач звернувся до суду з позовом до відповідача.
За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18).
У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №304/284/18 (провадження №14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
Близькі за змістом висновки сформульовані також у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №910/17792/17.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, підставами виникнення яких можуть бути інші юридичні факти (пункт 4 частини другої вказаної статті).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 3, 4 частини другої статті 16 ЦК України). За приписами статті 214 ЦПК України визначення характеру спірних правовідносин відповідно до установлених обставин у справі, а також визначення правової норми, яка підлягає застосуванню, належить до обов`язків суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 (провадження №12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №299/2931/17 (провадження №61-35013св18).
Предметом позову, що розглядається, є також вимога ОСОБА_1 про звільнення майна з під арешту, а саме автомобіля марки Renault модель Kangoo, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 , накладений Роздільнянським відділом державної виконавчої служби у Роздільнянському раойні Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у: 
ВП № 59115404 з примусового виконання виконавчого листа № 511/1963/18-ц, виданого 14.03.2019 Роздільнянським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суми боргу в розмірі 118 776,77 грн. 12.12.2019 державним виконавцем винесено постанови про арешт майна боржника та про розшук майна; 
ВП № 60260891 з примусового виконання судового наказу № 511/1679/19, виданого 05.11.2019, про стягнення на користь держави судового збору з ОСОБА_2 в сумі 192,10 грн. 17.03.2020 державним виконавцем винесено постанови про арешт майна боржника та про розшук майна;
ВП № 63042814 з приводу примусового виконання постанови УПП в Миколаївській області від 19.04.2020 про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави штрафу в сумі 510 грн. 15.04.2021 державним виконавцем винесені про арешт майна та розшук майна боржника. 
З урахуванням зазначеного належними відповідачем/співвідповідачем у справі в цій частині вимог, що розглядається, є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк».
Разом із тим, вказана особа ОСОБА_1 у позові зазначена як третя особа. Однак судом за клопотанням позивача до участі у справі у встановленому законом порядку в якості відповідача (співвідповідача) за вказаними вимогами, як і інші стягувачі у виконавчих провадженнях, залучена не була.
Зазначені обставини є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.
При таких обставинах, ураховуючи, що позивач пред`явив позов в частині вимог щодо звільнення майна з-під арешту до неналежного відповідача, висновки суду першої інстанції про задоволення позову в цій частині, заявлені до неналежного відповідача є помилковим.
Відповідно до п.3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
При вирішенні спору суд першої інстанції вказані обставини не врахував, розглянув справу за участі неналежного відповідача, апеляційний суд позбавлений можливості усунути таке процесуальне порушення суду першої інстанції, а тому його рішення в частині задоволених позовних вимог підлягає скасуванню з ухвалення апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню, а тому сплачений заявником судовий збір у сумі 1 453,44 грнза подання апеляційної скарги підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Банку.
Рішення в частині відмовлених позовних вимог в апеляційному порядку не оскаржується, а тому не перевіряється судом апеляційної інстанції. 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити. 
Заочне рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 10 грудня 2025 року в частині задоволених позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту та розподілу судових витрат скасувати та постановити в цій частині нове судове рішенням про відмову у задоволенні цих вимог.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 453,44 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 05 червня 2026 року.

Головуючий Судді