ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2026 року 
м. Київ
справа № 120/16002/25
адміністративне провадження № К/990/17569/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Блажівської Н.Є.,
суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,
розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 8 грудня 2025 року (суддя Заброцька Л.О.)
та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2026 року (судді: Моніч Б.С., Гонтарук В. М., Біла Л.М.)
у справі за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Вінницькій області 
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
УСТАНОВИВ:
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1. Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 (далі також - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області (далі також - Відповідач, ГУДПС) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 29 грудня 2023 року: № 0889043-2408-0204-UA05040110000042036, № 0889042-2408-0204-UA05040110000042036, № 0889040-2408-0204-UA05040110000042036, № 0889044-2408-0204-UA05040110000042036, № 0889039-2408-0204-UA05040110000042036, № 0889041-2408-0204-UA05040110000042036, № 0889038-2408-0204-UA05040110000042036, № 0889037-2408-0204-UA05040110000042036, № 0889036-2408-0204-UA05040110000042036 (далі також - ППР).
1.2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою від 8 грудня 2025 року Вінницький окружний адміністративний суд повернув Позивачу позовну заяву разом із доданими до неї матеріалами на підставі частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України).
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2026 року суд залишив апеляційну скаргу Позивача без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 8 грудня 2025 року - без змін.
Суди попередніх інстанцій мотивували свої висновки тим, що Позивач пропустив установлений законом строк звернення до суду та не навів поважних причин його пропуску. Суди вказали, що Позивач отримав оскаржувані податкові повідомлення-рішення 3 лютого 2024 року. Після цього Позивач 27 лютого 2024 року подав адміністративну скаргу, однак рішення ДПС України за результатами її розгляду від 15 березня 2024 року поштове відділення повернуло відправнику з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до пункту 58.3 статті 58 Податкового кодексу України суди визнали таке рішення належним чином врученим.
Суди попередніх інстанцій також установили, що після подання 27 лютого 2024 року скарги на податкові повідомлення-рішення від 29 грудня 2023 року Позивач протягом тривалого часу не вживав жодних заходів для з`ясування стану її розгляду та результатів адміністративного оскарження, не проявляючи належної зацікавленості у вирішенні цього питання. Доказів, які б свідчили про протилежне, матеріали справи не містять.
Відхиляючи доводи Позивача про те, що про результати розгляду скарги йому стало відомо лише у жовтні 2025 року під час розгляду іншої справи, суди виходили з того, що такі обставини не підтверджують належної процесуальної поведінки Позивача та не свідчать про існування об`єктивних перешкод для своєчасного отримання інформації про результати адміністративного оскарження.
Крім того, суди врахували, що навіть після отримання податкової вимоги від 17 квітня 2024 року, яку Позивач у подальшому оскаржив у судовому порядку, останній не вжив жодних заходів для з`ясування підстав виникнення податкового зобов`язання, зокрема не перевірив результати розгляду своєї скарги на податкові повідомлення-рішення, які стали підставою для формування такого зобов`язання.
Також суди зазначили, що, звернувшись 18 листопада 2024 року до суду з позовом про оскарження податкової вимоги, Позивач і надалі не проявив належної обачності щодо з`ясування результатів адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень від 29 грудня 2023 року, незважаючи на те, що саме ці рішення стали підставою для визначення спірного податкового зобов`язання.
2. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
2.1. Доводи Позивача (особи, яка подала касаційну скаргу)
Позивач, не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо пропуску строку звернення до суду та початку обрахунку відповідного строку у касаційній скарзі зазначає, що АТ «Укрпошта» порушило вимоги пункту 2.4.58 Регламенту надання послуг з пересилання відправлень, затвердженого наказом АТ «Укрпошта» та опублікованого на офіційному сайті АТ «Укрпошта» (далі - Регламент), відповідно до якого рекомендована письмова кореспонденція повинна зберігатися у відділенні поштового зв`язку місця призначення протягом 14 календарних днів із дня її надходження. На думку Позивача, у цій справі поштове відправлення повернуто відправнику значно раніше, що позбавило його реальної можливості отримати рішення контролюючого органу.
Крім того, Позивач ставить під сумнів належність довідки за формою 20 як доказу невручення поштового відправлення. Зокрема, він зазначає, що така форма не передбачена Регламентом АТ «Укрпошта» як належний бланк для підтвердження відповідних обставин. 
Також Позивач наголошує, що поняття «причина невручення», передбачене пунктом 42.5 статті 42 Податкового кодексу України, та «причина повернення», зазначена у довідці форми 20, не є тотожними. На його переконання, належним доказом вручення або невручення може бути виключно повідомлення про вручення за формою 119. Окрім цього, Позивач указує на відсутність у довідці форми 20 та на поштовому конверті реквізитів, які б дозволяли ідентифікувати їх як такі, що стосуються саме спірного рекомендованого відправлення.
Також Позивач посилається на порушення процедури інформування адресата, передбаченої пунктами 2.4.50 та 2.4.52 Регламенту. Зокрема, на його думку, листоноша не залишив у поштовій скриньці повідомлення за формою 22а, не здійснив повторного інформування через три робочі дні шляхом вручення повідомлення за формою 22 із відміткою «Повторне», а на зворотному боці поштового відправлення та в аркуші форми 8 відсутні відповідні відмітки щодо причин невручення.
Позивач також не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо застосування презумпції обізнаності особи про стан своїх прав та обов`язку проявляти належну процесуальну обачність. На його переконання, строк звернення до суду повинен обчислюватися з моменту фактичного отримання інформації про результати розгляду скарги, а не з часу формального направлення рішення контролюючим органом із порушенням правил поштового зв`язку. При цьому Позивач зазначає, що він добросовісно відстежував поштові відправлення, однак не мав можливості відстежити рішення за результатами розгляду скарги через відсутність у нього трек-номера такого відправлення.
З урахуванням цього Позивач просить скасувати ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 8 грудня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2026 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
3. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
3.1. Оцінка доводів учасників справи й висновків суду апеляційної інстанції
Верховний Суд, обговоривши доводи касаційної скарги, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування норм матеріального і процесуального права, виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Загальні норми процедури судового оскарження в межах розгляду публічно-правових спорів регулюються Кодексом адміністративного судочинства України (далі також - КАС України).
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (частина перша статті 5 КАС України).
Положеннями частини першої статті 122 КАС України унормовано, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень (частина четверта цієї статті).
Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Стаття 123 КАС України встановлює наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду. Зокрема, частиною третьою цієї статті визначено, що в разі якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інше подібне за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість пропущеного строку; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд, зокрема, у постанові від 30 серпня 2018 року в адміністративній справі № 813/2897/16.
Конституційний Суд України в Рішенні від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 визнав конституційними положення КАС України про скорочені строки звернення до адміністративного суду в разі попереднього використання можливостей досудового порядку вирішення спору, якими лише скорочено строки здійснення окремих процесуальних дій, а змісту й обсягу конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя не звужено.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, дійсно відповідно до правозастосування наведених норм щодо тривалості строку звернення у випадку судового оскарження податкових повідомлень-рішень без використання досудового порядку вирішення спору було відображено у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 3 квітня 2018 року у справі №826/5325/17, від 23 травня 2018 року у справі №803/728/17, від 18 червня 2018 року у справі № 805/1146/17-а, та зводилось до наявності у платника податків права на звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) протягом 1095 днів з моменту отримання такого рішення.
Так, дійсно, відповідно до сформованої практики застосування наведених норм щодо тривалості строку звернення до суду у разі судового оскарження податкових повідомлень-рішень без використання досудового порядку вирішення спору, Верховний Суд у низці постанов - зокрема від 3 квітня 2018 року у справі №826/5325/17, від 23 травня 2018 року у справі №803/728/17 та від 18 червня 2018 року у справі №805/1146/17-а - виходив із того, що платник податків має право звернутися до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) протягом 1095 днів з моменту отримання такого рішення.
26 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 500/2486/19, у якій зазначив, що граматичне тлумачення змісту пункту 56.18 статті 56 ПК України дає підстави для висновку, що вказана норма не встановлює процесуальних строків звернення до суду. Абзац перший цієї норми презюмує право платника податків використати судовий порядок оскарження відповідного рішення контролюючого органу та встановлює момент виникнення права на відповідне оскарження - з моменту отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу. Також він передбачає, що при реалізації такого права необхідно враховувати строки давності, установлені статтею 102 ПК України.
Виходячи з наведених вище мотивів, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду сформулював такий правовий висновок: «Норма пункту 56.18 статті 56 ПК України не визначає процесуального строку звернення до суду і, відповідно, не є спеціальною щодо норми пункту 56.19 статті 56 ПК України. Водночас норма пункту 56.19 статті 56 ПК України є спеціальною щодо норми частини четвертої статті 122 КАС України, має перевагу в застосуванні у податкових спорах і регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження в судовому порядку податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац третій пункту 56.18 статті 56 ПК України). Вона встановлює строк для їх оскарження протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті».
Колегія суддів зазначила що, незважаючи на те, що правовий висновок, викладений у вищевказаній постанові безпосередньо стосується застосування пункту 56.19 статті 56 ПК України при вирішенні питання дотримання строку звернення до суду з позовом про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень після проведення процедури адміністративного оскарження, Верховний Суд у складі судової палати також більш широко виклав і новий підхід у тлумаченні пунктів 56.18 статті 56 і 102.1 статті 102 ПК України як норм, які не визначають процесуального строку звернення до суду в податкових правовідносинах, що мало бути враховано у подальшому правозастосуванні при вирішенні аналогічних питань. Цей висновок фактично мав універсальний характер.
У розвиток зазначеного правового підходу у постанові від 27 січня 2022 року у справі №160/11673/20 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду сформулював наступний правовий висновок: «Процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження) визначається частиною другою статті 122 КАС України - становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Судова палата вважає, що такий висновок не суперечить пункту 56.18 статті 56 ПК України, який закріплює право на звернення до суду з позовом у будь-який момент після отримання такого рішення, але при реалізації цього права має враховуватися строк давності».
Отже, у означеній постанові у справі № 160/11673/20 відступила від висновків Верховного Суду, наведених у постановах від 3 квітня 2018 року у справі №826/5325/17, від 23 травня 2018 року у справі №803/728/17, від 18 червня 2018 року у справі № 805/1146/17-а.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 липня 2025 року у справі № 500/2276/24 також вирішувала питання визначення строку звернення до суду із позовом про оскарження податкового повідомлення-рішення та за наслідками аналізу норм Податкового кодексу України у взаємозв`язку з нормами КАС виснувала, що в адміністративному судочинстві можна виділити такі строки оскарження рішень/дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень:
1) якщо платник податків не оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку - строк звернення до суду становить 6 місяців (частина друга статті 122 КАС України);
2) якщо платник податків оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку, яке не стосується нарахування грошових зобов`язань (наприклад, блокування ПН; присвоєння ризикового статусу тощо), - строк звернення до суду становить 3 місяці (частина четверта статті 122 КАС України);
3) якщо платник податків оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку, яке передбачає нарахування грошових зобов`язань (наприклад, податкове повідомлення-рішення), - строк звернення до суду становить 1 місяць (пункт 56.19 статті 56 Податкового кодексу України).
Отже, зміст наведених правових висновків зводиться до того, що першочерговим для вирішення питання щодо дотримання строку звернення до суду є встановлення дати, з якої Позивач дізнався або могла дізнатися про порушення своїх прав.
У цій справі ані Позивач, ані Відповідач не заперечували, що початок відліку строку звернення до суду розпочався саме з моменту вручення рішення ДПС України, прийнятого за результатами адміністративного оскарження відповідних індивідуальних актів.
Відповідно до підпункту 56.17.3 пункту 56.17 статті 56 ПК України процедура адміністративного оскарження закінчується днем отримання платником податків рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.
Отже, для правильного обчислення строку звернення до суду необхідно коректно визначити дату, з якої потрібно розпочинати відлік зазначеного строку. Положення пункту 56.19 статті 56 ПК України у взаємозв`язку з підпунктом 56.17.3 пункту 56.17 цієї статті пов`язують початок строку оскарження податкового повідомлення-рішення, у випадку застосування процедури адміністративного оскарження, з днем отримання платником податків рішення за результатами розгляду скарги.
Відповідно, за такого правового регулювання позивач має право на оскарження податкового повідомлення-рішення у місячний строк, який розпочинається на наступний день після отримання рішення за результатами процедури адміністративного оскарження.
Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення та роблячи висновок про пропуск Позивачем строку звернення до суду, виходили з підтвердженості вручення у встановлений законодавством спосіб рішення ДПС України від 15 березня 2024 року. Такий висновок суди обґрунтували тим, що зазначене рішення було направлено Позивачу 15 березня 2024 року рекомендованим поштовим відправленням (Ф.119) за зареєстрованим місцем обліку платника податків та не вручено з причини «за закінченням терміну зберігання», що підтверджується довідкою про причини повернення/досилання (Ф.20). Крім того, суди врахували, що матеріали справи не містять відомостей про іншу адресу платника податків, а відповідно до скарги Позивача, у рішенні ДПС України від 15 березня 2024 року та рекомендованому повідомленні, яким це рішення було направлено, зазначено одну й ту саму адресу Позивача.
Разом з тим, Позивач в ході розгляду справи доводив, що з огляду на порушення ДПС України та АТ «Укрпошта» правил направлення поштових відправлень (несповіщення належним чином про надходження рішення про результати розгляду скарги та його передчасне повернення відправнику), такий строк має обчислюватися з дати фактичного отримання ним рішення ДПС України, а саме з моменту отримання такого рішення через систему «Електронний суд» 14 жовтня 2025 року у справі №120/15530/24 щодо оскарження податкові вимоги.
Натомість, за позицією Відповідача та судів попередніх інстанцій, рішення ДПС вважається врученим платнику ще у березні 2024 року з огляду на проставлення на конверті відмітки «за закінченням встановленого строку зберігання».
Надаючи оцінку таким доводам, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до пункту 56.8 статті 56 ПК України контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків засобами поштового зв`язку (з повідомленням про вручення) чи електронного зв`язку (з дотриманням вимог, визначених пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу) або надати йому під розписку.
Стаття 42 ПК України унормовує питання листування платників податків та контролюючих органів.
Пункт 42.1 статті 42 ПК України встановлює, що податкові повідомлення-рішення, податкові вимоги або інші документи з питань адміністрування податків, зборів, платежів, податкового контролю, у тому числі з питань проведення перевірок, звірок, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу і відображатися в електронному кабінеті.
Відповідно до пункту 42.2 статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
За правилами абзаців першого, другого пункту 42.5 статті 42 ПК України у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Отже, законодавець передбачив два окремих випадки, коли документи вважаються належним чином врученими платнику податків: надіслані за адресою платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення (що і було зроблено ДПС України у спірному випадку) або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові. Водночас, у разі надіслання документів поштою, крім отримання платником цієї кореспонденції на пошті, вони також вважаються врученими у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі № 640/9016/20, від 24 вересня 2025 року у справі № 520/7480/25.
У постанові від 23 травня 2022 року у справі № 810/3116/18 Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.
У цій же постанові Судова палата зробила висновок, що обов`язку контролюючого органу щодо направлення платнику податків кореспонденції у спосіб, визначений статтями 42, 58 ПК України, кореспондує також і обов`язок такого платника добросовісно ставитись до отримання відповідної кореспонденції.
Як установили суди попередніх інстанцій, у цій справі рішення ДПС України було надіслане на адресу Позивача, але відповідний конверт із поштовим відправленням повернувся на адресу відправника із відміткою «за закінченням терміну зберігання», що була проставлена 20 березня 2024 року.
У контексті наведеного колегія суддів звертає увагу на те, що Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають та відносини між ними регулюють Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила № 270).
Відповідно до пункту 73 Правил № 270 інформація про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу надсилається адресату у вигляді текстового повідомлення за номером телефону мобільного зв`язку, зазначеним на поштовому відправленні, поштовому переказі, а в разі відсутності номера телефону мобільного зв`язку - шляхом вкладення до абонентської поштової скриньки бланка повідомлення про надходження поштового відправлення або в інший спосіб, встановлений оператором поштового зв`язку.
Пунктом 86 Правил № 270 передбачено, що у разі коли адресата (одержувача) неможливо поінформувати про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу за номером телефону мобільного зв`язку, зазначеним відправником у поштовій адресі, або шляхом надсилання повідомлення технічними засобами, визначеними оператором поштового зв`язку, до його абонентської поштової скриньки (у разі її наявності) вкладається повідомлення про надходження такого поштового відправлення, поштового переказу.
У разі неможливості вручення адресатам (одержувачам) поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом строку, що встановлюється оператором поштового зв`язку, відправлення EMS - 14 календарних днів, міжнародні поштові перекази - відповідно до укладених угод (пункт 101 Правил № 270).
Після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення, поштові перекази повертаються відправнику, крім випадків, коли відправником надано розпорядження не повертати (пункт 102 Правил № 270).
Невручені одержувачам або відправникам поштові відправлення, поштові перекази зберігаються об`єктом поштового зв`язку протягом строку, визначеного цими Правилами. Після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення вважаються такими, що не вручені, поштові перекази - такими, що не виплачені. Невручені поштові відправлення, невиплачені поштові перекази зберігаються об`єктом поштового зв`язку до закінчення строку, встановленого оператором поштового зв`язку, але не менше одного місяця (абз. 4 пункту 104 Правил № 270).
Протягом зазначеного строку відправник/адресат (одержувач) може звернутися до оператора поштового зв`язку щодо одержання такого поштового відправлення, коштів за таким поштовим переказом.
З урахуванням цих норм Верховний Суд у постанові від 5 березня 2026 року у справі №120/12990/25 зазначив, що Правила № 270 передбачають, що працівниками поштового зв`язку мало бути поінформовано про надходження реєстрованого поштового відправлення за номером телефону мобільного зв`язку, зазначеним відправником у поштовій адресі, або шляхом надсилання повідомлення технічними засобами, визначеними оператором поштового зв`язку. Лише у разі, якщо адресата (одержувача) неможливо поінформувати про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу за номером телефону мобільного зв`язку, зазначеним відправником у поштовій адресі, або шляхом надсилання повідомлення технічними засобами, визначеними оператором поштового зв`язку, до його абонентської поштової скриньки (у разі її наявності) вкладається повідомлення про надходження такого поштового відправлення, поштового переказу.
У цій постанові Верховний Суд також підкреслив, що рекомендоване поштове відправлення зберігається об`єктом поштового зв`язку місця призначення, забезпечуючи тим самим адресату можливість отримати таке поштове відправлення на підставі вищевказаного повідомлення. Після спливу встановленого строку зберігання поштове відправлення повертається відправнику.
Як підтверджується матеріалами справи, представник Позивача під час розгляду справи стверджував про порушення поштовим оператором правил надання поштових послуг з тих підстав, що Позивача не було повідомлено про надходження відповідного поштового відправлення, у зв`язку із чим таке відправлення було повернуто за закінченням терміну зберігання без урахування відповідних строків, зокрема й установлених Регламентом надання послуг з пересилання відправлень, затвердженого наказом АТ «Укрпошта» та опублікованого на офіційному сайті АТ «Укрпошта».
Проте ані ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви, ані постанова суду апеляційної інстанції не містять будь-яких аргументів на підтвердження або спростування відповідних доводів Позивача саме в аспекті встановлення конкретної дати вручення (отримання) Позивачем відповідного рішення ДПС України, що є ключовим у контексті вирішення питання щодо дотримання або недотримання строку звернення до суду.
Так, Позивач під час судового розгляду послідовно наполягав як на недотриманні поштовим оператором правил вручення поштових відправлень, так і на тому, що про існування відповідного рішення ДПС України він дізнався лише з моменту отримання такого рішення через систему «Електронний суд» 14 жовтня 2025 року у справі №120/15530/24 під час оскарження в судовому порядку податкової вимоги.
Водночас наведені доводи Позивача залишилися без належної процесуальної перевірки та правової оцінки. Суди попередніх інстанцій не встановили, чи підтверджуються матеріалами справи обставини, на які посилався Позивач, не дослідили належним чином підстави та характер заявлених позовних вимог у справі №120/15530/24, а також не з`ясували, чи могли наведені у справі №120/15530/24 обставини об`єктивно свідчити про обізнаність Позивача щодо факту прийняття оскаржуваного рішення ДПС України. Крім того, судами не надано оцінки поведінці Позивача крізь призму принципу добросовісності учасника адміністративного процесу та не встановлено, чи мав Позивач реальну можливість своєчасно дізнатися про факти надіслання йому відповідного рішення ДПС України.
За таких обставин висновки судів про пропуск Позивачем строку звернення до суду є передчасними, оскільки зроблені без повного та всебічного з`ясування фактичних обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення питання щодо початку перебігу відповідного процесуального строку.
Означене вище дає підстави погодитися із твердженнями Позивача, наведеними у касаційній скарзі, щодо необхідності скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій й направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Варто зазначити, що у контексті обставин цієї справи дослідженню підлягають також інші факти та обставини, які можуть свідчити про обізнаність Позивача із рішеннями, правомірність яких є предметом спору. Такі обставини підлягають перевірці з урахуванням доводів сторін, наданих ними доказів, а також принципів офіційності та змагальності сторін, закріплених у КАС України.

Саме комплексна оцінка таких обставин у їх сукупності має вирішальне значення для правильного встановлення моменту обізнаності Позивача та, відповідно, для належного вирішення питання про пропуск строку звернення до суду і наявність поважних підстав для його поновлення у разі такого пропуску.
4.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Враховуючи викладене, зокрема з огляду на допущені судами порушення норм процесуального права при вирішенні питання щодо дотримання Позивачем строку звернення до суду судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій, підлягають скасуванню з направленням справи на продовження розгляду до суду першої інстанції 
Керуючись статтями 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 8 грудня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2026 року скасувати та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач: Н.Є. Блажівська
Судді: О.В. Білоус
І.Л. Желтобрюх