ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 червня 2026 року
м. Київ
справа № 826/25177/15
провадження № 11-407зва25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Погрібного С. О.,
судді-доповідача Гімона М. М., 
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Губської О. А., Ємця А. А., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Тітова М. Ю., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., 
за участю:
секретаря судового засідання Лупінос Я. В.,
представників позивача - Антонеску О. Г., Стригуна М. А.,
представника відповідача-1 - Ходорича О. М.,
представників відповідача-2 - Ходорича О. М., Рябоконя В. В., 
представника відповідача-3 - Косянчук Л. Г.,
розглянула у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2016 року, ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року, ухвали Вищого адміністративного суду України від 11 січня 2017 року та ухвали Верховного Суду України від 20 лютого 2017 року у справі № 826/25177/15 за позовом ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації, Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування рішень, стягнення коштів та
ВСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У листопаді 2015 року ОСОБА_1 (далі - позивач, заявник) звернувся з позовом до Київської міської державної адміністрації (далі - відповідач-1, КМДА), Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) (перейменовано на Департамент територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА); далі - відповідач-2, Департамент) та Комунального підприємства «Київблагоустрій» (далі - відповідач-3, КП «Київблагоустрій»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_2 (далі - третя особа), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати припис від 07 жовтня 2015 року № 1513506 (далі - Припис); 
- визнати протиправним та скасувати доручення відповідача-2 від 12 жовтня 2015 року № 379/10-15 (далі - Доручення) в частині пункту 4 щодо демонтажу об`єкта нерухомого майна, який розташований у АДРЕСА_1 ;
- визнати протиправними дії відповідачів з проведення демонтажу об`єкта нерухомого майна, який розташовано у АДРЕСА_1 ; 
- стягнути з відповідачів на користь позивача солідарно 1 760 044 грн. 
2. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що Припис був складений із грубим порушенням норм чинного законодавства, адже такі приписи відповідач-2 може складати лише щодо тимчасових споруд. Водночас належне позивачу майно в розумінні приписів статті 181 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є нерухомим. Позивач також вказував на допущення посадовими особами відповідача-2 процедурних порушень під час складення та оформлення зазначеного Припису (зокрема, його складено неуповноваженою особою).
3. Стосовно Доручення позивач вказував на те, що воно складене на підставі протиправного Припису, а до компетенції відповідачів не входить прийняття рішень щодо демонтажу об`єктів нерухомості, яким є будівля, стосовно якої ухвалено оскаржуване рішення. Наголошував, що відповідачі мали можливість отримати інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а відповідач-1 зобов`язаний був передбачити у відповідних правилах та посадових інструкціях для відповідача-2 необхідність з`ясування правового статусу майна, щодо якого приймаються подібні рішення. Зазначав також про порушення процесуальних строків прийняття спірного Доручення.
4. Позивач посилався на приписи статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), статтю 41 Конституції України, статтю 321 ЦК України, наголошуючи на тому, що означені норми гарантують недоторканність права власності.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
5. 30 липня 2013 року між ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_3 (продавець) укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлової господарської будівлі, загальною площею 60,9 кв. м, розташованої за адресою: 
АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком О. А. 30 липня 2013 року та зареєстрований у реєстрі за № 4306.
Пунктом 1.3 договору передбачено, що згідно з висновком про вартість майна, складеним ТОВ «ІНТЕРНЕЙШИНАЛ КОНСАЛТИНГ ЛТД» 16 квітня 2013 року, вартість нежилої господарської будівлі, частина якої відчужується, становить 149 700 грн.
6. Згідно з копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 липня 2013 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погребняк О. А. прийняв рішення № 4574665 від 30 липня 2013 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/2 частини нежитлової господарської будівлі в АДРЕСА_1 , загальною площею 60,9 кв. м.
7. 07 жовтня 2015 року провідний інспектор КП «Київблагоустрій» склав Припис, за змістом якого встановив порушення підпункту 20.1.1 Правил благоустрою м. Києва, затверджених рішенням Київської міської ради VІ скликання від 25 грудня 2008 року № 1051/1051 (далі - Правила благоустрою), на АДРЕСА_1, 35-А та запропонував власнику усунути зазначенні порушення шляхом надання проєктно-дозвільної документації на розміщення тимчасової споруди. У разі ненадання проєктно-дозвільної документації запропонував демонтувати тимчасову споруду власними силами та повідомити відповідача-3 протягом трьох робочих днів. У Приписі міститься застереження, що в разі невиконання його вимог будуть вжиті заходи згідно з чинним законодавством.
Вказаний Припис було розміщено посадовою особою відповідача-3 на тимчасовій споруді.
8. У зв`язку з невиконанням вимог Припису належний позивачу об`єкт було включено до Доручення, яким КП «Київблагоустрій» делеговано повноваження вжити заходів шляхом демонтажу самовільно встановлених елементів благоустрою, зокрема, на АДРЕСА_1, 35-А у місті Києві (пункт 4).
9. 16 жовтня 2015 року ОСОБА_1 подав письмове клопотання до КМДА, в якому висловив незгоду із Приписом та Дорученням. Долучивши до вказаного клопотання копію витягу про право власності, вказував на відсутність у відповідачів права на демонтаж належного йому майна. Зауважив, що в Дорученні неправильно зазначений тип майна, а саме павільйон замість будівля. Просив з метою недопущення спричинення йому матеріальної шкоди вжити усіх необхідних дій, пов`язаних з унеможливленням знесення (демонтажу) належної йому на праві власності нерухомості.
10. Упродовж 17 та 19 жовтня 2015 року належний позивачу об`єкт, що знаходиться по АДРЕСА_1 , відповідач-3 демонтував, про що складено акти проведення демонтажу № 339 та № 341 з описом майна.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
11. Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 21 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовив. 
Мотивував таке рішення тим, що належне ОСОБА_1 нежитлове приміщення, щодо якого було складено Припис, підпадає під ознаки тимчасової споруди, а саме є спорудою, виготовленою з полегшених конструкцій. Означена споруда не є такою, що розташована на заглибленому фундаменті, оскільки не має жодного підземного поверху.Також позивач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про право власності чи користування земельною ділянкою, на якій знаходиться спірна споруда, що є необхідною ознакою для визнання такого об`єкта цивільних прав нерухомим майном.Адреса приміщенню не присвоювалася. Враховуючи викладене, окружний суд дійшов висновку про правомірність оскаржуваних Припису і Доручення та, відповідно, дій із демонтажу об`єкта нерухомого майна, розташованого у м. Києві на АДРЕСА_1, 35-А.
12. Ухвалою від 21 грудня 2016 року Київський апеляційний адміністративний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2016 року залишив без змін.
За змістом вказаної ухвали апеляційний суд у повній мірі погодився з висновками суду першої інстанції.
13. Вищий адміністративний суд України ухвалою від 11 січня 2017 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - Коваліка М. Л. на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року.
Підставою для такого висновку касаційного суду слугувало те, що касаційна скарга не є обґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки були належним чином досліджені й оцінені судами, а заявник не наводить підстав вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або процесуального права.
14. Ухвалою від 20 лютого 2017 року Верховний Суд України відмовив у допуску до провадження справи за позовом ОСОБА_1 до КМДА, Департаменту, КП «Київблагоустрій», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування рішень, стягнення коштів за заявою про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 11 січня 2017 року.
Відмовляючи в допуску цієї справи до свого провадження, Верховний Суд України виходив з того, що надані скаржником для порівняння рішення не містять іншого, ніж в оскаржуваному рішенні, тлумачення норм матеріального права, про які йдеться у заяві представника позивача.
Короткий зміст рішення Європейського суду з прав людини 
15. 10 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) із заявою про порушення національними судами статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
16. Рішенням від 09 жовтня 2025 року у справі «Мошін проти України» (CASE OF MOSHIN V. UKRAINE; заява № 42928/17), яке є остаточним, ЄСПЛ установив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
17. ЄСПЛ виходив з того, що заявник був офіційно зареєстрований як власник будівлі, яка була класифікована як нерухомість; його право власності не оскаржувалося, не визнавалося недійсним або іншим чином не ставилося під сумнів органами державної влади, доки суди не були покликані розглянути ex post facto питання про законність демонтажу будівлі. Суд врахував, що демонтована будівля мала певні особливості і заявнику слід було б проявити особливу ретельність та обережність під час її придбання як «нерухомості». Однак реєстраційні органи влади жодного разу не поставили під сумнів класифікацію будівлі та не відмовили в її реєстрації. За таких обставин Суд виснував, що демонтаж будівлі становив втручання у майнові права заявника у розумінні Конвенції.
18. Суд зазначив, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо питання впливає на такі основоположні права людини, як ті, що стосуються власності, органи державної влади повинні діяти своєчасно та в належний і насамперед послідовний спосіб. З урахуванням цього принцип «належного урядування» має особливе значення. 
19. У зв`язку з наведеним Суд врахував, що щойно заявнику стало відомо, що його будівля підлягає демонтажу, він спробував повідомити органи державної влади про відсутність у них такого права у межах, по суті, адміністративного порядку, передбаченого для демонтажу тимчасових споруд. Не пізніше 16 жовтня 2015 року органи державної влади повинні були дізнатися, що могла виникнути проблема посягання на нерухомість, зареєстровану як приватна власність. Проте вони провели демонтаж через три дні, і немає жодного пояснення, чому демонтаж не був призупинений до вирішення питання щодо статусу майна та права власності заявника. 
20. ЄСПЛ зазначив у зв`язку із цим, що необхідність забезпечення швидкої та ефективної кампанії з демонтажу незаконних споруд з вулиць не виправдовувала нехтування вимогами принципу верховенства права. Цей висновок не спростовується тим фактом, що в ініційованому заявником провадженні після демонтажу його майна, національні суди одноголосно дійшли висновку, що спірна будівля з огляду на її характеристики не була «нерухомістю», а тимчасовою спорудою.
21. Ураховуючи викладене, Суд дійшов висновку, що демонтаж був незаконним. Цей висновок позбавив ЄСПЛ потреби розглядати питання, чи було втручання пропорційним за обставин цієї справи.
22. Вирішуючи питання щодо застосування статті 41 Конвенції, Суд зауважив, що заявник не подав вимогу щодо справедливої сатисфакції, а тому вважав, що немає підстав присуджувати йому якусь суму у зв`язку із цим.
Короткий зміст вимог заяви про перегляд судових рішень за виключними обставинами 
23. 09 листопада 2025 року через підсистему «Електронний суд» до Великої Палати Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 , подана його представником - адвокатом Антонеску О. Г., про перегляд за виключними обставинами постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2016 року, ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року, ухвали Вищого адміністративного суду України від 11 січня 2017 року та ухвали Верховного Суду України від 20 лютого 2017 року у справі № 826/25177/15 з підстави, передбаченої пунктом 3 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у зв`язку зі встановленням ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань під час вирішення цієї справи судом.
24. Заявник просить скасувати означені судові рішення та направити справу № 826/25177/15 на новий розгляд до суду першої інстанції, а також стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати, понесені за результатом розгляду заяви про перегляд судових рішень за виключними обставинами.
25. Мотивує вимоги заяви тим, що ЄСПЛ у своєму рішенні констатував, що знесення нерухомого майна, яке було належним чином зареєстроване державою, є порушенням основоположних прав людини, а саме статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Заявник вказує, що національні суди не проаналізували аргументів ОСОБА_1 про наявність у нього правовстановлюючого документа, який класифікував будівлю як нерухомість.
26. Посилаючись на абзац дев`ятий частини першої статті 1, статтю 10 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV) та Рекомендацію Комітету міністрів Ради Європи державам-членам від 19 січня 2020 року № R(2000)2 «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» (далі - Рекомендація), заявник вважає, що у спірному випадку єдиним належним заходом індивідуального характеру для відновлення його попереднього юридичного стану (restitutio in integrum) є скасування судових рішень у справі № 826/25177/15 та передача справи на новий розгляд до суду першої інстанції з метою перегляду цієї справи з урахуванням висновків ЄСПЛ.
27. Заявник також просить стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати, понесені за результатом розгляду заяви про перегляд судових рішень за виключними обставинами. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи (підготовка і подання заяви ро перегляд судових рішень за виключними обставинами), становить 5000 грн. До заяви додано договір про надання правової допомоги № 37 від 31 жовтня 2025 року та прейскурант до нього, протокол попереднього розрахунку наданих послуг від 31 жовтня 2025 року (додаток 2 до договору про надання правової допомоги № 37 від 31 жовтня 2025 року).
Позиція інших учасників справи стосовно поданої ОСОБА_1 заяви про перегляд судових рішень за виключними обставинами
Позиція відповідача-2
28. Департамент, реагуючи на подану позивачем заяву, зазначає про необґрунтованість вимог позову, оскільки ОСОБА_1 не визначено ні підстав звернення до КМДА, ні того, в чому полягала протиправність дій / бездіяльності відповідача-1. Посилаючись на висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справах № 372/51/16-ц, № 826/10330/17, від 30 січня 2019 року у справі № 562/6381/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 13 липня 2022 року у справі № 753/15095/17, відповідач-2 вважає, що він та КМДА не є належними відповідачами у цій справі.
29. Наполягає, що відповідачі в повній мірі дотримались процедури проведення самоврядного контролю у сфері благоустрою, враховуючи вимоги Закону України «Про благоустрій населених пунктів», Правил благоустрою та судової практики (постанови Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 826/3131/17, від 28 травня 2019 року у справі № 826/9030/17, від 10 липня 2019 року у справі № 826/6063/18, від 26 травня 2020 року у справі № 826/13792/16, від 05 жовтня 2020 року у справі № 755/12736/17).
30. Відповідач-2 зауважує, що Правилами благоустрою не передбачено встановлення відповідальною особою статусу виявленого приміщення. При зовнішньому огляді (відсутність фундаменту, адресної таблички про адресу, полегшені конструкції приміщення) виявлений павільйон відповідав статусу тимчасової споруди. Матеріали справи також указують на те, що нежитлове приміщення, стосовно якого було складено оскаржуваний Припис, підпадає під ознаки тимчасової споруди, а саме воно є спорудою, яка виготовлена із полегшених конструкцій (відповідно до наданої позивачем копії технічного паспорту). Це підтверджується і копіями описів майна до актів демонтажу № 339 та № 341 - споруда складалася з обшивки (профнастилу), дощок і скловати. Окрім того, спірна споруда не є такою, що розташована на заглибленому фундаменті, оскільки не має жодного підземного поверху. Окрему увагу Департамент звертає на різність будівельних матеріалів, зазначених у технічному паспорті та в актах проведення демонтажу, що додатково вказує на недоведеність того, що дії відповідачів стосувалися майна позивача.
31. Натомість протягом судового розгляду справи позивач не надав суду документів, які б підтверджували користування / володіння земельною ділянкою за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, 35-А. Департамент також зазначає, що позивач не надав суду доказів сплати податку на нерухомість (приміщення), земельну ділянку, розташовані за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, 35-А, а також сплати пайової участі (внеску) власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності. Не заперечував позивач і факту відсутності поштової адреси, присвоєної спірному приміщенню за вказаною адресою. Поряд із цим відповідно до частини третьої статті 26-3 Закону України 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» адреса не присвоюється, зокрема, тимчасовим спорудам. Аналогічні за змістом приписи містяться і в Тимчасовому порядку присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомості у місті Києві, затвердженому розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 25 червня 2011 року № 1094.
32. Стосовно наявності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності ОСОБА_1 на нежитлову господарську будівлю Департамент зазначає, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності з фактом його державної реєстрації. Державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи. Таку позицію неодноразово висловлювала Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340.
33. З приводу вимог ОСОБА_1 про стягнення суми збитків у солідарному порядку Департамент зауважує, що він приймав рішення про демонтаж елементів благоустрою, виявлених представниками КП «Київблагоустрій», які і проводили такий демонтаж. У зв`язку із цим не можна вважати, що шкода є неподільною і завдана спільними діями. Крім того, у матеріалах справи немає відповідних доказів її завдання, адже позивач не довів факту знищення нерухомого майна. Недоведеною відповідач-2 вважає і заявлену позивачем до відшкодування суму збитків у розмірі 1 760 044 грн, враховуючи оцінку майна в сумі 149700 грн, здійснену під час укладення договору купівлі-продажу. Доказів проведення покращень спірного приміщення позивач не надав.
34. Заявлену до стягнення суму витрат на правничу допомогу Департамент вважає завищеною, оскільки справа не є складною, враховуючи факт її розгляду судами та наявність рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2025 року у справі «Мошін проти України». 
Позиція відповідача-3
35. Посилаючись на підходи Верховного Суду щодо тлумачення норм Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових права на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV), КП «Київблагоустрій» наполягає на неможливості ототожнення факту набуття права власності із фактом його реєстрації. Відтак без встановлення факту набуття позивачем у цій справі права власності на спірний об`єкт (зокрема, для з`ясування статусу спірного приміщення як об`єкта нерухомого майна чи тимчасової споруди) є неможливим встановлення факту порушення такого права відповідачами та відновлення порушених прав позивача.
36. Відповідно до приписів статті 181 ЦК України, статті 1 Закону № 1952-IV встановлюється комплекс кваліфікуючих ознак для нерухомого майна, основними з яких є: земельна ділянка, на якій розташований такий об`єкт; присвоєння адреси об`єкту. Проте позивач під час розгляду справи не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розташований спірний об`єкт нерухомості. При цьому договір купівлі-продажу від 30 липня 2013 року не містить умов щодо відомостей та прав на відповідну земельну ділянку. З листа Департаменту від 09 березня 2016 року № 055-2055 вбачається, що поштова адреса: м. Київ, АДРЕСА_1, 35-А не погоджувалася і не присвоювалася будь-якому об`єкту нерухомого майна. 
37. Наголошено, що, на відміну від нерухомого майна, переміщення якого неможливе без його знецінення та зміни призначення, тимчасові споруди мають відмінності, зокрема виготовляються із полегшених збірних конструкцій та встановлюються без улаштування заглибленого фундаменту тощо. Зі змісту актів проведення демонтажу № 339 та № 341 слідує, що демонтований павільйон виготовлений з таких конструктивних елементів: метал (профнастил) сірого кольору, а відомості про наявність фундаменту відсутні. Ці відомості також підтверджуються матеріалами фотофіксації проведення демонтажу. 
38. Відповідач-3 зазначає, що документом, який підтверджує факт існування нерухомого майна, є технічний паспорт. У рішенні від 09 жовтня 2025 року «Мошін проти України» ЄСПЛ посилається на наданий позивачем технічний паспорт будівлі від 12 липня 2011 року. Водночас у матеріалах справи № 826/25177/15 відсутній технічний паспорт саме від указаної дати. Наявний у справі технічний паспорт виготовлений станом на 25 серпня 2014 року. Таким чином, позивач до ЄСПЛ надав докази, відмінні від тих, що надавалися судам попередніх інстанцій. КП «Київблагоустрій» також зазначає, що долучений до матеріалів цієї справи технічний паспорт містить розбіжності щодо площі будівлі порівняно з відомостями, наявними в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
39. Окрему увагу відповідач-3 звертає на те, що первісно реєстрація права власності на спірне майно проводилася на підставі ухвал Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2007 року та від 29 вересня 2011 року у справі № 2-1880/07, а також мирової угоди від 20 вересня 2011 року. Так, ухвалою від 31 жовтня 2007 року було визнано мирову угоду, за якою ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності нежитлову господарську будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок боргу. Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлову господарську будівлю загальною площею 214 кв. м, зобов`язано Київське МБТІ зареєструвати за ОСОБА_3 нежитлову господарську будівлю. У подальшому ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 вересня 2011 року до ухвали від 31 жовтня 2007 року про затвердження мирової угоди було внесено зміни в частині зазначення загальної площі будівлі. 
40. Разом з тим ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 червня 2013 року ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2007 року та від 29 вересня 2011 року були скасовані, а справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд. Ураховуючи викладене, відповідач-3 переконаний, що ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2007 року не могла та не може бути підставою виникнення у будь-якої особи права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 . До того ж на земельній ділянці, яка, як установили національні суди, належить територіальній громаді. Відомості, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в такому випадку не можна брати до уваги як офіційні та достовірні. Водночас указані обставини не досліджувалися ЄСПЛ, а позивач, будучи обізнаним про обставини скасування ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2007 року, утримався від надання такої інформації до Суду.
41. Ураховуючи викладене, відповідач-3 вважає, що будівництво спірної у цій справі споруди відбулося за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, дозвільних документів, які надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт. Отже, така споруда є самочинно збудованим об`єктом. Відтак у позивача не виникло і не могло виникнути право власності на неї як об`єкт нерухомого майна.
42. Відповідач-3 зазначає про незмістовність доводів позивача в частині порушення посадовими особами КП «Київблагоустрій» процедури прийняття спірного Припису.
43. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачів майнової шкоди в розмірі 1 760 044 грн КП «Київблагоустрій» зазначає, що долучений до матеріалів справи висновок про вартість об`єкта (без зазначення дати його складення) містить відомості про ринкову вартість об`єкта загальною площею 104 кв.м і така вартість становить 3 520 088 грн. Водночас згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно нежитлова господарська будівля, розташована за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, 35-А, має площу 60,9 кв. м. Крім того, указаний висновок не містить відомостей про те, із застосуванням яких методичних підходів чи їх комбінацій визначалась ринкова вартість споруди. Немає в ньому й відомостей про технічні характеристики господарської будівлі, яка підлягала оцінці. Висновок про вартість об`єкта також не містить відомостей, що оцінювач попереджений про кримінальну відповідальність.
44. Насамкінець відповідач-3 зауважує, що встановлення ЄСПЛ порушення Конвенції само по собі не є автоматичною та безумовною підставою для перегляду судових рішень національних судів. На його переконання, перегляд судових рішень у цій справі не призведе до відновлення права позивача, оскільки на спірне приміщення (навіть з урахуванням зауважень Суду щодо наявності правовстановлюючого документа) у розумінні вимог національного законодавства право власності не набувається. В свою чергу, територіальна громада міста Києва як законний володілець земельної ділянки, на якій розташований спірний об`єкт, не може бути позбавлена права на усунення перешкод у здійсненні нею права користування і розпорядження майном.
45. На підставі означених вище доводів КП «Київблагоустрій» просить у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судових рішень за виключними обставинами відмовити, а судові рішення залишити без змін.
Позиція інших учасників справи
46. КМДА та ОСОБА_2. правом на подання пояснень по суті заяви чи заперечень щодо неї не скористалися, що не є перешкодою для розгляду справи.
Рух заяви про перегляд судових рішень за виключними обставинами 
47. Ухвалою від 13 листопада 2025 року суддя Великої Палати Верховного Суду Дашутін І. В. відкрив провадження за виключними обставинами у цій справі за заявою ОСОБА_1 ; витребував з Київського окружного адміністративного суду матеріали справи № 826/25177/15, а із Секретаріату Уповноваженого у справах ЄСПЛ - копію рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2025 року у справі «Мошін проти України» з його автентичним перекладом українською мовою.
48. 08 грудня 2025 року від Уповноваженого у справах ЄСПЛ надійшла копія вказаного рішення ЄСПЛ з його автентичним перекладом українською мовою.
49. У зв`язку з достроковим припиненням повноважень судді Великої Палати Верховного Суду Дашутіна І. В. на підставі рішення зборів суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, за розпорядженням першого заступника керівника Апарату Верховного Суду від 08 грудня 2025 року № 24/0/30-25 призначено повторний автоматизований розподіл справ, які перебували у проваджені судді, зокрема справи № 826/25177/15 (провадження № 11-407зва25).
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи № 826/25177/15 між суддями від 08 грудня 2025 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) визначено Гімона М. М.
50. Управління забезпечення роботи Великої Палати Верховного Суду неодноразово направляло до Київського окружного адміністративного суду листи про направлення справи № 826/25177/15 (від 17 грудня 2025 року, 30 січня 2026 року, 04 березня 2026 року). 
51. 09 березня 2026 року з Київського окружного адміністративного суду надійшли матеріали справи № 826/25177/15.
52. Ухвалою від 10 березня 2026 року суддя Великої Палати Верховного Суду Гімон М. М. витребував з Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду матеріали касаційного провадження № К/800/36946/16 та провадження № 21-272а17 у справі № 826/25177/15, оскільки останні були відсутні у справі № 826/25177/15.
53. Листом від 16 березня 2026 року № 23/12-14/26, який надійшов на адресу Великої Палати Верховного Суду 18 березня 2026 року, голова ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України Ігор Романків повідомив, що відповідно до пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», рішення Пленуму Верховного Суду від 30 листопада 2017 року № 2 Вищий адміністративний суд України припинив свою діяльність та розпочав процедуру ліквідації в установленому законом порядку з 15 грудня 2017 року. До листа долучив матеріали касаційного провадження № К/800/36946/16 з автоматизованої системи документообігу.
54. Ухвалою судді Великої Палати Верховного Суду Гімона М. М. від 20 березня 2026 року розгляд справи № 826/25177/15 призначено на 30 квітня 2026 року о 14:00.
55. У зв`язку з перебуванням судді-доповідача Гімона М. М. у відрядженні справу № 826/25177/15 знято з розгляду, а наступне судове засідання призначено на 04 червня 2026 року об 11:00.
Пояснення, надані учасниками справи в судовому засіданні
56. У судовому засіданні, яке відбулося 04 червня 2026 року, представники позивача наполягали на задоволенні заяви про перегляд за виключними обставинами судових рішень у справі № 826/25177/15, просили їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Надані представниками позивача у судовому засіданні пояснення фактично відтворюють зміст заяви про перегляд судових рішень за виключними обставинами.
57. Представники відповідачів у судовому засіданні заперечували проти задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами судових рішень у справі № 826/25177/15 та просили відмовити в її задоволенні. Наголошували, що Департамент та КМДА не є належними відповідачами у цій справі. Вважали, що заява ОСОБА_1 є безпідставною, оскільки позивач не довів, що дії відповідача-3 стосувалися саме майна позивача. Просили врахувати, що позивач утримався від надання до ЄСПЛ інформації про скасування судових рішень, на підставі яких було оформлене право власності за попереднім власником майна, розташованого за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, 
35-А.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо процесуальних підстав перегляду судового рішення за виключними обставинами та меж такого перегляду 
58. Відповідно до частини першої статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.
Пункт 3 частини п`ятої статті 361 КАС України передбачає, що підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.
59. Частина друга статті 368 КАС України передбачає, що справа розглядається за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд.
60. За правилами частин першої та другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
61. Отже, розгляд цієї справи за заявою про перегляд судових рішень за виключними обставинами Велика Палата Верховного Суду здійснює в межах доводів та вимог такої заяви, що повинні узгоджуватися з висновками ЄСПЛ у відповідному рішенні. Велика Палата Верховного Суду як суд касаційної інстанції, розглядаючи заяву про перегляд судових рішень за виключними обставинами, не може встановлювати та/або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
62. З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду заслухала суддю-доповідача, представників позивача та відповідачів, оцінила їх доводи, дослідила наведені в заяві аргументи та матеріали справи, зміст установлених у рішенні ЄСПЛ порушень Україною міжнародних зобов`язань та вважає, що заяву про перегляд судових рішень за виключними обставинами слід задовольнити.
Правові наслідки констатованих ЄСПЛ порушень Конвенції
63. Частина друга статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до частин першої та другої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Стаття 55 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищає суд (частина перша); кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна (частина п`ята).
64. Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна ратифікувала Конвенцію, взявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 розділу І Конвенції).
65. За статтею 46 Конвенції держави-учасниці зобов`язані виконувати остаточні рішення ЄСПЛ в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.
66. В Україні порядок виконання рішень ЄСПЛ унормовано Законом № 3477-IV, згідно з абзацом дев`ятим статті 1 якого, зокрема, виконанням рішення є: виплата стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; вжиття заходів загального характеру.
67. За правилами частини другої статті 10 Закону № 3477-IV додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні. 
У свою чергу, частина третя статті 10 Закону № 3477-IV передбачає, що відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.
68. Велика Палата Верховного Суду також враховує при застосуванні статті 10 Закону № 3477-IV Рекомендацію № R(2000)2 Комітету Міністрів Ради Європи (далі - КМРЄ) державам-членам «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини», відповідно до якої повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, рекомендовано застосовувати особливо тоді, коли:
- потерпіла сторона і далі зазнає негативних наслідків від рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше, ніж через повторний розгляд або поновлення провадження;
- рішення ЄСПЛ спонукає до висновку, що а) оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції, або б) в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.
69. Відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 361 КАС України підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.
70. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у рішенні ЄСПЛ може бути прямо вказано на необхідність вжиття державою додаткових заходів індивідуального характеру чи з самого рішення ЄСПЛ можна зробити висновок про необхідність відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції, шляхом повторного розгляду її справи судом, включаючи відновлення провадження у відповідній справі.
Якщо інше не вказано у рішенні ЄСПЛ, повторний розгляд справи судом, включаючи відновлення провадження у справі, можливий, якщо у рішенні ЄСПЛ, ухваленому на користь заявника, визнано порушення Україною зобов`язань за Конвенцією при вирішенні судом на національному рівні тієї справи, в якій ухвалене судове рішення, про перегляд якого просить цей заявник.
71. На підставі наведеного, з огляду на встановлення ЄСПЛ порушення Україною положень Конвенції, з урахуванням Рекомендації № R(2000)2 Велика Палата Верховного Суду має вирішити питання щодо наявності підстав для застосування до ОСОБА_1 заходів індивідуального характеру, зокрема, шляхом повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі. Із цією метою здійснюється аналіз рішення ЄСПЛ у цій справі, зокрема в частині характеру (змісту) констатованих Судом порушень Конвенції.
Аналіз змісту й характеру встановлених ЄСПЛ порушень Конвенції
72. У справі, що розглядається, національні суди відмовили у задоволенні позову ОСОБА_1 до КМДА, Департаменту, КП «Київблагоустрій», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування рішень, стягнення коштів. Підставою для відмови в позові слугував висновок судів про те, що, незважаючи на реєстрацію за позивачем права власності на нежитлову господарську будівлю, цей об`єкт належить до тимчасових споруд. Відтак дії відповідачів щодо прийняття Припису та Доручення, а також вжиття заходів із демонтажу означеної споруди були правомірними та відповідали вимогам чинного законодавства. Врахувавши це, суди відмовили у відшкодуванні шкоди.
Не погоджуючись із такими судовими рішеннями, ОСОБА_1 подав до ЄСПЛ заяву № 42928/17 від 10 червня 2017 року.
73. 09 жовтня 2025 року ЄСПЛ постановив рішення у справі «Мошін проти України», у якому за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 № 42928/17 установив порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції з огляду на незаконне проведення органами державної влади в Україні демонтажу належного заявнику на праві власності нерухомого майна.
74. Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (частина друга статті 1 Першого протоколу до Конвенції).
75. Отже, будь-яке втручання держави у власність має відповідати вимозі про наявність законної мети - інтересів суспільства.
76. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі правила: 1) втілене в першому реченні першого абзацу правило закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладене у другому реченні того ж абзацу правило охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплене у другому абзаці правило визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, потрібно тлумачити у контексті загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East / West Alliance Limited проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04).
77. Загальні принципи, що стосуються захисту права на мирне володіння майном, встановлені в практиці ЄСПЛ і були узагальнені, серед інших рішень, у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (№ 43768/07, 
пункти 41, 42 і 45).
78. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
79. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - не встановлює такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19).
80. Тобто лише в разі дотримання всіх зазначених вище критеріїв можна визнати втручання держави у права правомірним. Суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку вирішувати питання пропорційності з урахуванням фактичних обставин конкретної справи, оскільки в одному випадку обмеження буде пропорційним, а в іншому випадку те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.
81. Так, критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
82. За усталеною практикою ЄСПЛ, ретроспективне скасування дійсного права власності становить позбавлення майна у розумінні цього положення Конвенції (див., зокрема, рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 41; від 13 грудня 2007 року у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 32457/05, пункти 27-40; від 12 листопада 2013 року «Пирантієне проти Литви» (Pyrantiene v. Lithuania), № 45092/07, пункт 42; від 31 травня 2016 року «Вукушіч проти Хорватії», № 69735/11, пункт 50).
83. За практикою ЄСПЛ визнання права власності недійсним як таке не суперечить положенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, водночас воно повинне бути не лише передбачене законом і мати законну мету, але й відповідати вимозі пропорційності. Потрібно встановити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав людини; пошук цього балансу притаманний Конвенції загалом. Цей обов`язковий баланс неможливо встановити, якщо зацікавлена особа несе надмірний індивідуальний тягар (рішення від 12 червня 2018 року у справі «Бейнарович та інші проти Литви» (Beinarovic and Others v. Lithuania), № 70520/10, 21920/10, 41876/11, пункт 138).
84. Позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника (див. рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 45; від 09 грудня 1994 року у справі «Святі монастирі проти Греції» (The Holy Monasteries v. Greece), пункт 71, серія А № 301-А, від 10 червня 2021 року «Колишній король Греції та інші проти Греції» [ВП] (Former King of Greece and Others v. Greece) [GC], заява № 25701/94, пункт 89, ЄСПЛ 2000-XII).
85. Одночасно з додержанням принципу пропорційності оцінюється й дотримання принципу належного урядування.
86. У рішенні ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04, пункт 70) Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
87. Необхідність виправлення старої «помилки» не повинна зумовлювати непропорційне втручання у нове право, яке було набуте особою, що добросовісно покладалася на законність дій органу державної влади. Ризик будь-якої помилки, допущеної державним органом, має нести сама держава, і ці помилки не повинні виправлятися за рахунок інших третіх осіб. У контексті позбавлення права власності на майно, передане помилково, принцип належного урядування може не лише накладати на органи влади обов`язок оперативно виправити свою помилку, але й вимагати виплати адекватної компенсації або іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власнику (див., наприклад, рішення від 11 червня 2020 року у справі «Фортеця проти України» (Fortetsya, МРР v. Ukraine), заява № 68946/10, пункт 42, з подальшими посиланнями).
88. Помилки з боку державних органів мають слугувати на користь потерпілих осіб, особливо за відсутності конфлікту інших приватних інтересів (рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2007 року у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 3257/05, пункт 40).
89. Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення майна в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки.
90. Принцип належного урядування, як правило, не має заважати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, що є наслідком їхньої недбалості. З іншого боку, потреба у виправленні попередньої несправедливості не має становити непропорційне втручання у право, щойно набуте особою, яка добросовісно покладалася на законність дій державного органу (рішення від 31 травня 2016 року «Вукушич проти Хорватії» (Vukusic v. Croatia), № 69735/11, § 64; від 12 червня 2018 року «Бейнарович та інші проти Литви» (Beinarovic and Others v. Lithuania), № 70520/10, № 21920/10, № 41876/11, пункт 140).
91. Майнове право особи можна припинити в разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства і таке втручання у мирне володіння майном є пропорційним до цілей, які це втручання переслідувало.
92. У справі, що розглядається, предметом спору є визнання протиправними і скасування індивідуальних актів (Припису та Доручення), що були прийняті суб`єктами владних повноважень щодо належного позивачу майна, а також визнання протиправними дій цих суб`єктів владних повноважень, внаслідок яких таке майно було демонтовано (втрачено). Способом захисту порушеного права позивач обрав відшкодування завданої шкоди у розмірі вартості втраченого майна.
93. Вирішуючи цей спір між сторонами, суди попередніх інстанцій, насамперед, вдалися до аналізу правового статусу спірного приміщення, а саме нежитлової господарської будівлі, розташованої за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, 35-А. З огляду на ненадання позивачем до суду доказів наявності у вказаного приміщення фундаменту і присвоєної у встановленому законом порядку поштової адреси, а також правовстановлюючих документів на земельну ділянку під цим приміщенням, суди виснували, що спірне приміщення належить до тимчасових споруд. Із цих підстав суди вважали правомірними рішення і дії відповідачів, спрямовані на демонтаж означеної будівлі.
94. Однак суди попередніх інстанцій не врахували, що відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Частина друга статті 2 КАС України передбачає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України [пункт 1]; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано [пункт 2]; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії)[пункт 3]; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) [пункт 8].
95. Таким чином, адміністративний суд покликаний захищати осіб від порушень їх прав з боку суб`єктів владних повноважень, гарантувати недопущення свавільного втручання держави у права особи і забезпечувати баланс між приватним інтересом особи та публічним інтересом держави.
96. З матеріалів справи вбачається, і на це звернув увагу ЄСПЛ, що ОСОБА_1 16 жовтня 2015 року (до вчинення відповідачами дій із демонтажу належної позивачу споруди) повідомив КМДА та Департамент про наявність у нього права власності на спірне приміщення, яке є нерухомим майном згідно з відомостями витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, позивач просив відповідача-1 та відповідача-2 вжити заходів щодо скасування Припису та Доручення, зазначивши, що до компетенції Департаменту та КП «Київблагоустрій» не входить питання знесення об`єктів нерухомого майна, а зазначення у Дорученні типу майна «павільйон» не відповідає дійсним обставинами (том 1, а. с. 119, 120). 
16 жовтня 2015 року ОСОБА_1 подав до Департаменту ще одну заяву, в якій просив відповідача-2: внести відомості про належний йому об`єкт нерухомості «нежитлова господарська будівля» до електронної бази КП «Київблагоустрій»; не вчиняти дії із демонтажу зазначеного вище об`єкта нерухомості; повідомити про прийняте рішення (том 1, а. с. 121).
Подібну за змістом заяву подав 16 жовтня 2015 року і до КП «Київблагоустрій» (том 1, а. с. 122).
97. Разом з тим 17 та 19 жовтня 2015 року відповідач-3 здійснив демонтаж приміщення, розташованого за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, 35-А.
98. Всупереч приписам частини четвертої статті 9 КАС України суди попередніх інстанцій, володіючи означеною вище інформацією, не з`ясували: чи відреагували відповідачі будь-яким чином на зазначені вище звернення ОСОБА_1 , який довів до їх відома обставини реєстрації за ним права власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; чи були вжиті заходи задля перевірки законності набуття та реєстрації в державних органах заявником права власності і чи не було підстав для призупинення дій по демонтажу в світлі принципу «належного урядування»; чи мали відповідачі повноваження на демонтаж споруди за наявності у них інформації про можливу приналежність такої до нерухомого майна.
99. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний належним чином реагувати на звернення особи, оскільки обов`язок розгляду скарг, заяв, клопотань є складовою принципу належного урядування та гарантією реалізації права особи на ефективний захист своїх прав у публічно-правових відносинах.
100. Реагуючи на заяву ОСОБА_1 про перегляд судових рішень у цій справі за виключними обставинами, відповідач-2 та відповідач-3 доводили (з посиланням на відповідні правові підходи Великої Палати Верховного Суду), що державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права. Не заперечуючи такого висновку, Велика Палата Верховного Суду наголошує, що презумпція права власності особи на нерухоме майно має бути спростована у встановленому законом порядку. Водночас зміст судових рішень, про перегляд яких за виключними обставинами подав заяву позивач, свідчить, що суди попередніх інстанцій взагалі не надали будь-якої правової оцінки обставині наявності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності ОСОБА_1 на нежитлову господарську будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 
З огляду на викладене наведені відповідачем-3 доводи про скасування судового рішення, на підставі якого було зареєстровано право власності на спірне приміщення за попереднім власником ( ОСОБА_3 ), в силу приписів статті 341 КАС України не можуть бути оцінені Великою Палатою Верховного Суду.
101. Зазначене вище та характер установлених ЄСПЛ порушень, допущених національними судами під час розгляду цієї справи, які покладені в основу його висновку про порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції, ставлять під сумнів результат судового розгляду, що полягає у відмові ОСОБА_1 в задоволенні позову.
102. Велика Палата Верховного Суду також ураховує, що заявник і на сьогодні зазнає негативних наслідків від судових рішень, прийнятих у справі № 826/25177/15.
103. Наведені обставини в розумінні пункту ІІ Рекомендації № R(2000)2 є передумовою для повторного розгляду справи як найбільш ефективного (якщо не єдиного) засобу для відновлення попереднього правового становища, яке сторона мала до порушення Конвенції (restitutio in integrum).
104. Для ухвалення рішення у цій справі з урахуванням висновків ЄСПЛ, сформульованих у рішенні від 09 жовтня 2025 року у справі «Мошін проти України», визначальними є обставини законності та пропорційності втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном і співвідношення такого втручання із суспільними інтересами, що у цій справі не було предметом дослідження і встановлення судом першої інстанції, а також предметом перевірки судами.
105. Для правильного вирішення цієї справи необхідно встановити певні обставини і перевірити докази, якими ці обставини підтверджуються, що перебуває поза межами повноважень Великої Палати Верховного Суду, яка як суд касаційної інстанції не може встановлювати та/або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду першої або апеляційної інстанції чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Порушення, констатовані ЄСПЛ, через повторний розгляд справи має виправити суд першої інстанції в межах наданих йому повноважень на встановлення обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, та здійснення оцінки доказів.
106. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду висновує, що оскаржене рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 належить визнати постановленим з порушенням норм матеріального права та положень адміністративного процесуального законодавства, зокрема з порушенням принципів верховенства права та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, що закріплені у статтях 6, 9 КАС України.
107. Констатовані Судом порушення конвенційних та національних вимог в аспекті цієї справи можуть бути усунуті в спосіб скасування постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2016 року, ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року, ухвали Вищого адміністративного суду України від 11 січня 2017 року та ухвали Верховного Суду України від 20 лютого 2017 року та направлення справи № 826/25177/15 до суду першої інстанції на новий розгляд. Під час нового розгляду справи суд має врахувати висновки ЄСПЛ, викладені у рішенні від 09 жовтня 2025 року у справі «Мошін проти України».
108. На підставі статей 1-3 Закону України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва. Утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві. Територіальна юрисдикція Київського міського окружного адміністративного суду поширюється на місто Київ.
Згідно із частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
З огляду на викладене справа № 826/25177/15 підлягає направленню на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
Висновки за результатами розгляду заяви 
109. Відповідно до частини п`ятої статті 368 КАС України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами Верховний Суд може також скасувати судове рішення (судові рішення) повністю або частково і передати справу на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції. 
Отже, заява ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами підлягає задоволенню, а судові рішення - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Висновки щодо розподілу судових витрат
110. Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд судових рішень у справі № 826/25177/15 за виключними обставинами Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про їх скасування та направлення справи на новий розгляд, розподіл судових витрат на цій стадії не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 361, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2016 року, ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року, ухвали Вищого адміністративного суду України від 11 січня 2017 року та ухвали Верховного Суду України від 20 лютого 2017 року у справі № 826/25177/15 задовольнити.
Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2016 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 11 січня 2017 року та ухвалу Верховного Суду України від 20 лютого 2017 року скасувати, а справу № 826/25177/15 передати на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя С. О. Погрібний
Суддя-доповідач М. М. Гімон 
Судді:	О. О. Банасько О. В. Білоконь  О. Л. Булейко О. А. Губська А. А. Ємець В. В. Король О. В. Кривенда		М. В. Мазур Н. М. Мартинюк Н. С. Стефанів Т. Г. Стрелець М. Ю. Тітов І. В. Ткач В. Ю. Уркевич