Справа № 139/138/25 
Провадження № 3-в/139/3/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 червня 2026 року  селище Муровані Курилівці 
Суддя Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області Тучинська Н.В., розглянувши клопотання заступника начальника Могилів-Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції Євгенія Вигнана про вирішення питання, пов`язаного з виконанням постанови судді Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 28 березня 2025 року про накладення адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 187 КУпАП на ОСОБА_1 ,
УСТАНОВИЛА:
Постановою судді Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 28 березня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту на строк 15 діб (а.с. 61).
До виконання постанову було звернуто судом 08 квітня 2025 року (а.с. 65). Станом на цей день постанова не виконана.
02 квітня 2026 року, а потім – 01 травня 2026 року заступник начальника Могилів-Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції Євгенія Вигнана звернувся до суду з клопотаннями ( а.с. 68-69, 84-85) про вирішення питання щодо виконання постанови Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 28 березня 2025, оскільки ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації.
Відповідними постановами від 06 квітня 2026 року (а.с. 81) та від 04 травня 2026 року (а.с. 94) було відстрочено виконання постанови до 06 червня 2026 року включно.
29 травня 2026 року до суду надійшло це клопотання, в якому піднімається питання про неможливість виконання постанови судді Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 28 березня 2025 року про накладення адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 187 КУпАП на ОСОБА_1 , оскільки він 19 травня 2026 року зник безвісти під час виконання бойового завдання, внаслідок вогневого контакту з противником в районі населеного пункту Воздвижівка Пологівського району Запорізької області.
Вважаю, що клопотання підлягає до задоволення з огляду на таке:
Статтею 298 КУпАП приписано, що постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.
Виконання постанови про адміністративний арешт забезпечується органом Національної поліції у порядку, встановленому законами України (ч. 2 ст. 300 КУпАП).
Із матеріалів справи № 139/138/25 (провадження № 3/139/45/25) вбачається, що постанова Мурованокуриловецького районного суду від 28 березня 2025 року щодо ОСОБА_1 (а.с 61) була звернута до виконання після набрання нею законної сили 08 квітня 2025 року (а.с. 65). Зокрема, постанова направлена на виконання до Могилів-Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області та отримана 23 квітня 2025 року (а.с. 67).
У відповідності до вимог ст. 304 КУпАП питання, пов`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадою особою), який виніс постанову.
Провадження по виконанню постанови про застосування адміністративного арешту передбачене главою 32 розділу V КУпАП, а саме: на підставі ст. 326 постанова про застосування адміністративного арешту виконується негайно після її винесення.
В той же час, 23 листопада 2018 року рішенням Конституційного Суду України № 10-р/2018 у справі № 1-12/2018 (3911/15) за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1 ст. 294, ст. 326 КУпАП визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними): положення ч. 1 ст. 294 КУпАП, яким встановлено, що постанови про застосування стягнення, передбаченого ст. 32 («Адміністративний арешт») цього Кодексу, набирають законної сили з моменту їх винесення; положення ст. 326 КУпАП, яке передбачає, що постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про застосування адміністративного арешту виконується негайно після її винесення.
Положення ч. 1 ст. 294, ст. 326 КУпАП, які визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення КСУ цього Рішення, яке є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено. 
Фактична «безстроковість» виконання таких постанов суперечить принципу правової визначеності, що є складовою принципу верховенства права і широко застосовується ЄСПЛ при оцінці порушень державами-членами Конвенції, а «необмежений строк виконання» своєчасно надісланої постанови суперечить принципу 4 Рекомендації № II (91) 1 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам стосовно адміністративних санкцій, згідно якого, якщо адміністративним орган влади розпочав адміністративне проваджена застосування санкції, він зобов`язаний діяти залежно від обставин справи розумною швидкістю.
На національному рівні КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5 рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).
Цей висновок об`єктивно узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, який неодноразово у своїх рішеннях вказував, що коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності (рішення від 28.03.2000 у справі «Барановський проти Польщі» (Baranowski v. Poland), заява № 28358/95). ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), п. 33, Reports 1996-V), а у справі «Солдатенко проти України» (Soldatenko v. Ukraine), заява № 2440/07) зазначив, «встановлюючи, що будь-яке позбавлення свободи має здійснюватися «відповідно до процедури, встановленої законом», п. 1 ст. 5 не просто відсилає до національного закону він також стосується «якості закону», вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права. При цьому «якість закону» означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість позбавлення свободи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля» (п. 111, рішення від 23.10.2008). У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (SteelandOthers v. theUnitedKingdom), рішення від 23.09.1998 (п. 54)
Суд наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права». В інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 53 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява № 17283/02); у п. 19 рішення від 18.12.2008 у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), заява № 48068/06). Крім того, КСУ у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10- рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності. У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції. Таку позицію висловив Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року.
Виходячи із системного аналізу законодавства України, правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (ст. З Основного Закону) можна дійти висновку, що на справу про накладення на ОСОБА_2 стягнення у виді адміністративного арешту строком на 15 діб поширюються гарантії ст. 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість суду застосувати аналогію закону, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема КК, яка регламентує подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення щодо строків давності виконання.
Такою нормою у Кримінальному кодексі України є ст. 80, яка розташована у розділі XII «Звільнення від покарання та його відбування» і регламентує звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.
Виходячи з принципу верховенства права, давність виконання постанови про накладення стягнення у виді адміністративного арешту не може тривати довше, ніж давність виконання обвинувального вироку у кримінальному провадженні, у якому особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано: два роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі (яким і є арешт, згідно п. 8, 9 ст.50, 60 КК України; п.7 ч.1ст.24, 32 КУпАП; 3 роки у разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості.
З матеріалів справи вбачається, що постанова судді Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 28 березня 2025 року про накладення адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 187 КУпАП на ОСОБА_1 не виконана протягом понад один рік до цього часу; відсутні докази про умисне уникнення ОСОБА_1 від виконання постанови за період з 08.04.2025 до 31.10.2025 (коли він був мобілізований на військову службу у ЗСУ (а.с. 71); постанова не може бути виконана негайно в даний час у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 19 травня 2026 року зник безвісти під час виконання бойового завдання, внаслідок вогневого контакту з противником в районі населеного пункту Воздвижівка Пологівського району Запорізької області (а.с. 100). 
За наявності обставин, що ускладнюють виконання такої постанови або роблять її виконання неможливим, суддя може відстрочити її виконання на строк до одного місяця (ч. 1 ст. 301 КУпАП). Відстрочення виконання постанови було вчинено у цій справі двічі (а.с. 81, 95).
Статтею 305 КУпАП передбачено, що контроль за правильним і своєчасним виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення здійснюється органом (посадовою особою), який виніс постанову, та іншими органами державної влади в порядку, встановленому законом.
З огляду на наведені вище обставини та практику ЄСПЛ, приходжу до переконання, що постанова щодо ОСОБА_1 про накладення адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту 15 діб не підлягає виконанню, а він має бути звільнений від такої відповідальності.
Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 283, 298, 300, 304, 305 КУпАП, ст. 80 КК України, суддя
ПОСТАНОВИЛА:
Клопотання заступника начальника Могилів-Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції Євгенія Вигнана про вирішення питання, пов`язаного з виконанням постанови судді Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 28 березня 2025 року про накладення адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 187 КУпАП на ОСОБА_1 , задовольнити.
Звільнити ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту на строк 15 діб, накладеного постановою судді Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 28 березня 2025 року у справі № 139/138/25 у зв`язку із закінченням строку давності виконання цього судового рішення.
Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя: ___________