РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
м. Вінниця
19 травня 2026 р.  Справа № 640/12691/21

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мультян М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Автологістикатехсервіс” до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшли матеріали адміністративної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Автологістикатехсервіс” до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 24.12.2019.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.05.2021 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2021 відмовлено Головному управлінні ДПС у м. Києві в задоволенні клопотання про залишення позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю “Автологістикатехсервіс” без розгляду.
27.08.2021 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечив.
На підставі пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2825 (в редакції Закону №3863) проведений автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженому наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 року №399.
За результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, справа № 640/12691/21 передана на розгляд та вирішення Вінницькому окружному адміністративному суду.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2025 зазначену справу було передано на розгляд судді Вінницького окружного адміністративного суду Мультян М.Б. 
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 10.03.2025 справу прийнято до свого провадження, її розгляд вирішено розпочати спочатку в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Цією ж ухвалою запропоновано учасникам справи, надати суду інформацію щодо актуальності спірних правовідносин на момент прийняття справи до провадження Вінницьким окружним адміністративним судом; інформацію щодо актуальних та дійсних засобів зв`язку із сторонами, а саме: адреси електронної пошти, номерів телефону та місця проживання (перебування, знаходження) з відповідними доказами на підтвердження цих відомостей; письмові пояснення та/або заяви у разі зміни фактичних обставин по цій справі, вибуття, необхідності залучення або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір; відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.
03.04.2025 Головним управлінням ДПС у м. Києві подано додаткові пояснення, в яких відповідач підтримав раніше викладену правову позицію та зазначив, що спірне податкове повідомлення-рішення №0002443207 від 24.12.2019 прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства на підставі встановленого факту здійснення позивачем оптової торгівлі пальним за наявності місця оптової торгівлі без отримання відповідної ліцензії. Також відповідач звернув увагу суду на те, що правомірність зазначеного податкового повідомлення-рішення вже була предметом судового розгляду у справі №640/461/20, за результатами якого рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2021, у задоволенні позовних вимог ТОВ “АВТОЛОГІСТИКАТЕХСЕРВІС” відмовлено, а спірне податкове повідомлення-рішення визнано правомірним. У зв`язку з наведеним відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
Дослідивши наявні у справі докази та письмові аргументи, викладені сторонами, суд встановив, що на підставі наказу від 01.11.2019 №2683 у період з 06.11.2019 по 14.11.2019 ГУ ДПС у м. Києві проведена фактична перевірка ТОВ “АВТОЛОГІСТИКАТЕХСЕРВІС” на предмет дотримання вимог чинного законодавства, яке регулює придбання, зберігання та реалізацію пального.
За результати проведення перевірки складено акт фактичної перевірки від 14.11.2019№700/26-15-32-07/34750848, яким установлено порушення позивачем правил оптової торгівлі паливом.
Так, на підставі наданих позивачем до перевірки документів та інформаційного ресурсу ДПСУ, перевіркою встановлено реалізацію ТОВ “АВТОЛОГІСТИКАТЕХСЕРВІС” пального з акцизного складу за адресою: м. Київ, пров. Радищева, 6 (уніфікований номер 1005725) в адресу контрагентів-покупців без наявності ліцензії на право оптової торгівлі пальним, за наявності місць оптової торгівлі.
24 грудня 2019 року відповідачем на підставі акта фактичної перевірки №700/26-15-32-07/34750848 від 14.11.2019, винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 24.12.2019 №0002443207, яким позивачу за порушення статті 15 Закону України “Про державне регулювання обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального” в частині здійснення оптової торгівлі пальним без наявності ліцензії визначено суму штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 500000,00 грн.
Не погоджуючись із зазначеним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду із адміністративним позовом.
При цьому підставами звернення до суду позивач визначив незгоду з висновками контролюючого органу щодо наявності порушення вимог законодавства у сфері обігу пального, посилаючись, зокрема, на недоведеність факту здійснення ним оптової торгівлі пальним без відповідної ліцензії та зазначаючи про здійснення виключно роздрібної торгівлі пальним. Крім того, позивач вказував на невідповідність між встановленими перевіркою обставинами, підставами застосування фінансових санкцій та видом застосованої санкції. Також позивач посилався на порушення контролюючим органом порядку проведення фактичної перевірки, зокрема щодо відсутності належних правових підстав для її призначення та неналежного обґрунтування таких підстав у наказі про проведення перевірки.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, врегульовано Податковим кодексом України (далі - ПК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 ПК України, яка визначає права контролюючих органів, контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків.
Пунктом 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Водночас згідно з пп. 75.1.3 п. 75.1 ст. 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Підстави проведення фактичної перевірки регламентовано статтею 80 ПК України, відповідно до пункту 80.2 якої фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема:
- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів (пп. 80.2.2 п. 80.2 ст. 80 ПК);
- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального (пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК).
Відповідно до п. 81.1 ст. 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи-платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи-платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Як зазначено у пункті 86.1 статті 86 ПК України, результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.
Пунктом 86.8 статті 86 ПК України встановлено, що податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень, а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки та/або додаткових документів, поданих у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень та/або додаткових документів і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків..
З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що здійснення перевірки є необхідною передумовою для винесення податкових повідомлень-рішень у разі встановлення контролюючим органом порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами. Тому за відсутності проведеної перевірки як юридичного факту у контролюючого органу відсутня компетенція на винесення податкового повідомлення-рішення.
Така компетенція не виникає в силу самого лише факту вчинення платником податків податкового правопорушення. Для визначення контролюючим органом грошових зобов`язань платникові податків шляхом прийняття податкового повідомлення-рішення в зв`язку допущеними таким платником порушеннями необхідно дотриматися певних умов, а саме спочатку провести податкову перевірку.
Нормами Податкового кодексу України, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. Невиконання цих вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.
Таким чином, у випадку незаконності перевірки, прийнятий за її результатами акт індивідуальної дії підлягає визнанню протиправним та скасуванню.
Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 16.02.2016 (справа № 826/12651/14), від 27.01.2015 (справа № 21-425а14) та у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.03.2018 (справа № 1570/7146/12), від 24.10.2018 (справа № 808/1746/15) та від 04.02.2019 (справа № 807/242/14) та інших.
Як встановлено судом, підставою для проведення фактичної перевірки ТОВ “Автологістикатехсервіс” згідно наказу ГУ ДПС у м. Києві від 05.11.2019 № 2683 є підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України. Проте, за твердженням позивача, в цьому випадку контролюючий орган лише обмежився посиланнями на правову норму, однак не розкрив зміст фактичних даних, які зумовлювали необхідність проведення такої перевірки.
Оцінюючи відповідні доводи позивача суд першочергово враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, сформовану у постанові від 8 вересня 2021 року (справа № 816/228/17), де міститься наступний правовий висновок: "У разі якщо контролюючий орган був допущений до проведення перевірки на підставі наказу про її проведення, то цей наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження не є належним та ефективним способом захисту права платника податків, оскільки скасування наказу не може призвести до відновлення порушеного права.
Неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки.
При цьому підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення".
Таким чином, головним критерієм, покладеним в основу визнання правових актів органу державної влади незаконними з процедурних підстав, є порушення адміністративних процедур, покликаних забезпечувати платникам податків реалізацію й захист їх прав.
Верховний Суд у своїй постанові від 26.03.2024 року, справа №420/9909/23 (адміністративне провадження № К/990/67/24) сформував такий висновок щодо застосування права:
“… 56. Якщо систематизувати цю судову практику щодо виявлених під час розгляду справи порушень норм податкового законодавства, допущених контролюючим органом під час призначення і проведення перевірки і обрання їх наслідків, вона полягає в тому, що кожне заявлене в межах конкретної справи порушення оцінюється судом на предмет його “істотності” чи “не істотності”. Виявлення під час розгляду справ допущення контролюючим органом істотних порушень норм податкового законодавства (до прикладу, встановлення факту відсутності законних підстав для призначення перевірки), це за висновками Верховного Суду може спричиняти наслідки у вигляді скасування наказу про призначення перевірки та/або рішень, прийнятих за її наслідками. Водночас, ті процедурні порушення, які за своїм змістом не є істотними за практикою Верховного Суду таких наслідків не спричиняють.
З огляду на викладене, Судова палата акцентує увагу на наявності істотної різниці у критеріях оцінки правомірності наказу на предмет його підставності та/або оформлення, як наслідок, необхідності відмежування у спорах цієї категорії питання “наявності підстав для проведення перевірки” від питання “достатності відображення підстав для проведення перевірки у наказі” та/або “недоліків в оформленні рішення про проведення перевірки”. Підстави для призначення будь-якої перевірки чітко закріплені у нормах ПК України, за наявності яких у контролюючих органів виникає безпосередньо право на проведення перевірки, тоді як відображення цих підстав у наказі про призначення перевірки фактично є формалізацією у письмовій формі права на проведення перевірки, яке вже виникло. Безумовно, формалізація підстави для проведення перевірки у наказі має відповідати вимогам абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України. Під час вирішення питання щодо правомірності призначення і проведення перевірки, зокрема фактичної, необхідно надавати оцінку достатності змісту наказу в контексті чіткого визначення у ньому правової (юридичної) підстави проведення такої перевірки та існування відповідної фактичної підстави, яка є передумовою для її проведення.
Реалізуючи мету, з якою ця справа розглядається у складі Судової палати, Верховний Суд формулює такий правовий висновок, який має забезпечити єдині підходи до оцінки правомірності наказів про призначення фактичних перевірок. У спорах цієї категорії перевірці підлягають як питання наявності обґрунтованих підстав для призначення перевірки, так і дотримання контролюючим органом вимог абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України під час оформлення рішення про призначення перевірки у формі наказу, їх узгодженість між собою. У випадку наявності обґрунтованих підстав для призначення фактичної перевірки, не можна вважати протиправним наказ про її призначення, у якому наявне покликання на вимоги підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, але не розкрито зміст наявної/отриманої інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування про можливі порушення податкового законодавства, не конкретизовано норми права, які ймовірно порушив платник, із зазначенням доказів такого порушення. Покликання у наказі на підпункт 80.2.2 пункт 80.2 статті 80 ПК України, що утримує в собі весь спектр необхідних елементів для визначення підстави для призначення перевірки (як правової, так і фактичної), можна вважати мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України. Тому відсутні підстави вважати, що такий наказ породжує його неоднозначне трактування та/або невизначеність із фактичною підставою перевірки. Тому такий наказ не можна вважати протиправним.
Отже, якщо правовою підставою для проведення перевірки є відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України, якій містить лише одну фактичну підставу для цього, то зазначення у наказі лише цього підпункту без розкриття його змісту та деталізації обставин не є істотним недоліком наказу, який давав би підстави вважати його протиправним.”.
Аналізуючи наведене у своїй сукупності, слід прийти до висновку, що законодавство та судова практика Верховного Суду розрізняє такі категорії, як “правова (юридична) підстава” проведення перевірки та “фактична підстава” проведення перевірки.
При цьому перелік правових підстав визначений у пункті 80.2 статті 80 Податкового кодексу України. Однак реалізація таких підстав має місце виключно за наявності фактичної підстави, яка є тією рушійною силою, що породжує перевірку.
Верховний Суд у своїй постанові від 26.03.2024 року, справа №420/9909/23 (адміністративне провадження № К/990/67/24), виснував наступне:
46. Отже, єдиною передумовою та підставою для призначення фактичної перевірки з питання дотримання платником податків податкової дисципліни, передбаченою підпунктом 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, є наявна та/або отримана в установленому законодавством порядку інформація від визначеного у цій же нормі кола суб`єктів: державних органів або органів місцевого самоврядування. Жодних інших підстав ця норма не встановлює.
47. Відповідно, саме наявність та/або отримання інформації є тією фактичною підставою для прийняття рішення про призначення фактичної перевірки, яке оформлюється у формі наказу і надає право контролюючому органу на його реалізацію шляхом проведення перевірки, за наслідками якої контролюючий орган має повноваження на прийняття відповідного рішення.”
В даному спірному випадку, досліджуючи зміст наказу відповідача від 01.11.2019 № 2683 про проведення фактичної перевірки ТОВ “Автологістикатехсервіс” судом встановлено, що, по перше, в такому наказі зазначена юридична підстава для проведення фактичної перевірки підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України та розкривається її фактична підстава, що має характер: з питань дотримання вимог чинного законодавства, яке регулює придбання, зберігання та реалізацію пального за період з 01.07.2019 по 14.11.2019.
Більше того, зміст фактичної підстави, додатково підкріплено і посиланням в такому наказі на доповідну записку управління контролю за обігом підакцизних товарів та адміністрування акцизного податку від 01.11.2019 №523/26-15-32-07-14.
Таким чином за даних обставин суд вважає, що призначення відповідачем фактичної перевірки з наведених у прийнятому наказі підстав (як юридичних так і фактичних) є способом реалізації відповідних управлінських функцій контролюючим органом. При цьому в процесі розгляду справи судом не встановлено та позивачем жодним доказом не підтверджено, що такі дії суб`єкта владних повноважень об`єктивно вплинули чи могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки, про що власне наголошувалось у висновку Великої Палати Верховного Суду (постанова від 08.09.2021 у справі № 816/228/17).
Ба більше, оцінюючи в цілому правомірність наказу та коректність формулювання визначених у ньому підстав для проведення такої перевірки суд вважає, що зміст цього наказу в повній мірі надавав можливість платнику як ідентифікувати передбачені ПК України підстави для призначення фактичної перевірки так і чітко зрозуміти предмет та мету перевірки дотримання вимог податкового законодавства щодо отримання, зберігання та реалізації пального.
А отже доводи позивача про те, що призначення та проведення фактичної перевірки відносно нього здійснено відповідачем з порушенням вимог закону є безпідставними та такими, що не знайшли свого належного підтвердження в процесі розгляду даної справи.
Що ж до, власне, суті виявлених порушень, як іншої підстави заявлених позовних вимог, то суд зважає на таке.
Основні засади державної політики щодо регулювання роздрібної торгівлі пальним на території України врегульовані Законом України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального" від 19.12.1995 №481/95-ВР (далі - Закон №481/95-ВР, далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 1 Закону №481/95-ВР ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку.
Приписами статті 15 Закону №481/95-ВР визначено, що суб`єкти господарювання отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання.
Ліцензії на право оптової торгівлі пальним видаються терміном на п`ять років органом виконавчої влади, уповноваженим Кабінетом Міністрів України.
Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років.
Ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем торгівлі суб`єкта господарювання терміном на п`ять років.
Суб`єкти господарювання отримують ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним на кожне місце роздрібної торгівлі пальним.
Судом встановлено, що у ході проведення фактичної перевірки ТОВ «Автологістикатехсервіс» відповідно до вимог Податкового кодексу України ГУ ДПС у м. Києві звернулося до товариства із письмовою вимогою від 06.11.2019 про надання інформації та документального підтвердження щодо обліку, придбання, зберігання та реалізації пального, а також наявності відповідних ліцензій.
Позивачем надано копії документів, зазначених в описовій частині акта перевірки, а саме:
копії договорів на поставку пального в адресу ТОВ «Автологістикатехсервіс», а саме: договір від 08.06.2016 №1244/06/16 укладений з ПП «Укрпалетсистем», договір від 21.03.2016 №508 укладений з ТОВ «Інтер Лайт», договір від 30.10.2018 №53604 укладений з ТОВ «Альянс Ойл Україна», договір від 06.06.2019 №134/P укладений з ТОВ «Татойл» та договір від 11.07.2019 №157/Р укладений з ТОВ «Марстрейд»;
копії видаткових накладних та товарно-транспортних накладних (форма № 1-TTH) за липень 2019 виписані в адресу ТОВ «Автологістикатехсервіс» шодо поставки пального;
копії договорів на поставку пального в адресу покупців ТОВ «Автологістикатехсервіс», а саме: договір від 19.07.2019 укладений з ТОВ «Фрідом-Бас», договір від 26.06.2019 №26062019 уклалений з ТОВ «Транс-буд Україна», договір від 23.04.2019 №23042019 укладений з ПАТ «Внештранс», договір від 03.01.2019 №АЛТС-1 укладеного з ТОВ «Еталон-Україна», договір від 12.07.2018 №12072018 укладеного з ТОВ «Фарма Крафт Логістик», договір від 16.07.2018 №16072018 укладеного з ТОВ «Омиібудком», договір від 07.06.2018 №26180607 укладеного з МППВК фірма «Декорт», договір від 24.05.2018 №24180524 укладений з ТОВ «Ліком-Транс», договір від 10.01.2017 №320180110 укладений з ТОВ «КПП Плюс», договір від 01.02.2017 №8170201 укладений з ТОВ «Політехавто-Б» та договір від 27.02.2017 №15170227 укладений з ТОВ «УКРІНТЕРЕКСПЕДИЦІЯ»;
видаткові накладні ТОВ «Автологістикатехсервіс» на реалізацію пального за липень, 2019;
картка рахунку та оборотно-сальдова відомість по рахунку 281, 311, 361 та 631 за липень, серпень та вересень 2019 ТОВ «Автологістикатехсервіс»;
копія договору суборенди об`єкта нерухомості від 11.10.2018 №26 укладеного з ТОВ «Дельф Інвест» (код 39480117);
копії сертифікатів відповідності та паспорта на пальне;
відомості про пункти (склади, комплекси, станції, інші об`єкти) з реалізації пального: Місце зберігання - паливний склад, що розташований за адресою: м. Київ, провудок Радіщева, 6 - відповідно Договору від 11.10.2018 №26 укладеного з ТОВ «Дельф Інвест» (код 39480117).
В ході проведення фактичної перевірки встановлено, що відповідно до бази даних ЄРПН встановлено реєстрацію податкових накладних контрагентами-продавцями в адресу ТОВ «Автологістикатехсервіс» з номенклатурою товару бензин та дизельне паливо за період з 01.07.2019 по 25.10.2019, а саме:
бензин неетильований АИ-92-К5-Євро (код УКТ ЗЕД 2710124194) — 4015 л;
бензин неетильований АИ-95-К5-Євро (код УКТ ЗЕД 2710124512) — 5073 л
паливо дизельне ДТ-Л-К5, сорт С (код УКТ ЗЕД 2710194300) — 1 103 694,651 л.
Також встановлено реєстрацію податкових накладних ТОВ «Автологістикатехсервіс» в адресу контрагентів-покупців з номенклатурою товару бензин та дизельне паливо за той самий період, а саме:
бензин неетильований АИ-92-К5-Євро — 1000 л
бензин автомобільний А-95-Євро5-Е5 — 4131,59 л;
паливо дизельне ДТ-Л-К5, сорт С — 1 116 170,142 л.
Відповідно до наданих під час перевірки документів встановлено, що поставка пального на адресу ТОВ «Автологістикатехсервіс» здійснювалась на підставі договорів, укладених із ПП «Укрпалетсистем», ТОВ «Інтер Лайт», ТОВ «Альянс Ойл Україна», ТОВ «Татойл» та ТОВ «Марстрейд».
Під час поставки пального контрагентами-постачальниками оформлювались видаткові та товарно-транспортні накладні, відповідно до яких пунктом розвантаження зазначалась адреса: м. Київ, пров. Радищева, 6.
У подальшому отримане пальне позивач реалізовував контрагентам-покупцям на підставі укладених договорів, зокрема з ТОВ «Фрідом-Бас», ТОВ «Транс-буд Україна», ПАТ «Внештранс», ТОВ «Еталон-Україна», ТОВ «Фарма Крафт Логістик», ТОВ «Омнібудком», МППВК фірма «Декорт», ТОВ «Ліком-Транс», ТОВ «КПП Плюс», ТОВ «Політехавто-Б» та ТОВ «УКРІНТЕРЕКСПЕДИЦІЯ».
Під час реалізації пального оформлювались видаткові накладні із зазначенням кількості та вартості пального.
Відповідно до наданих карток рахунку 281 за липень-вересень 2019 року встановлено оприбуткування пального у загальній кількості 834147 л, з яких бензину — 9088 л, дизельного пального — 825059 л. Також встановлено реалізацію пального у загальній кількості 876381,446 л, з яких бензину — 5906,46 л, дизельного пального — 870474,986 л.
Перевіркою також встановлено, що ТОВ «Автологістикатехсервіс» за адресою: м. Київ, пров. Радищева, 6 використовувало у господарській діяльності для зберігання пального три ємності об`ємом по 10 куб. м та одну ємність об`ємом 50 куб. м відповідно до договору суборенди об`єкта нерухомості від 11.10.2018 №26, укладеного з ТОВ «Дельф Інвест».
Крім того, товариством 25.06.2019 зареєстровано акцизний склад за адресою: м. Київ, пров. Радищева, 6 з уніфікованим номером 1005725.
Відповідно до Єдиного державного реєстру суб`єктів господарювання, які отримали ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, ТОВ «Автологістикатехсервіс» отримало:
ліцензію на право оптової торгівлі пальним за відсутності місць оптової торгівлі від 04.07.2019 №990614201901155 строком дії до 04.07.2024;
ліцензію на право оптової торгівлі пальним за наявності місць оптової торгівлі від 25.10.2019 №990514201900425 строком дії до 25.10.2024.
Під час аналізу бази даних ЄРАН 2019 встановлено, що у період з 01.07.2019 по 24.10.2019 контрагенти-постачальники зареєстрували акцизні накладні на реалізацію пального на акцизний склад з уніфікованим номером 1005725 (м. Київ, пров. Радищева, 6), а саме: код УКТ ЗЕД 2710124194 — 4051,61 л; код УКТ ЗЕД 2710124512 — 21774,54 л; код УКТ ЗЕД 2710194300 — 1 286 038,38 л.
Також встановлено, що у період з 04.07.2019 по 24.10.2019 ТОВ «АВТОЛОГІСТИКАТЕХСЕРВІС» здійснювало реєстрацію акцизних накладних на реалізацію пального контрагентам-покупцям із зазначенням акцизного складу №1005725, а саме: код УКТ ЗЕД 2710124512 — 5860,93 л; код УКТ ЗЕД 2710194300 — 1 090 727,91 л.
За наведених обставин суд вважає обґрунтованими висновки контролюючого органу про те, що у період з 01.07.2019 по 24.10.2019 позивач фактично здійснював діяльність з оптової торгівлі пальним за наявності місця оптової торгівлі пальним, а саме акцизного складу за адресою: м. Київ, пров. Радищева, 6, без отримання відповідної ліцензії на право оптової торгівлі пальним за наявності місць оптової торгівлі.
Суд звертає увагу, що матеріалами справи підтверджується не лише факт придбання та подальшої реалізації пального у значних обсягах, а й використання позивачем конкретного місця зберігання та відвантаження пального, яке було зареєстроване як акцизний склад з уніфікованим номером 1005725.
При цьому саме через вказаний акцизний склад здійснювалось: надходження пального від контрагентів-постачальників; зберігання пального у резервуарах загальним об`ємом 80 куб. м; реєстрація акцизних накладних; фізичне відвантаження пального контрагентам-покупцям.
Отже, фактичні обставини справи свідчать про наявність у позивача місця оптової торгівлі пальним у розумінні Закону №481/95-ВР.
Доводи позивача про те, що ним здійснювалась виключно роздрібна торгівля пальним, суд оцінює критично, оскільки вони спростовуються дослідженими у справі доказами.
Так, реалізація пального здійснювалась суб`єктам господарювання на підставі укладених договорів поставки, із оформленням видаткових та акцизних накладних, у значних обсягах, що за своїм змістом та характером відповідає саме оптовій торгівлі пальним.
Крім того, суд враховує, що ліцензію на право оптової торгівлі пальним за наявності місць оптової торгівлі позивач отримав лише 25.10.2019, тобто після періоду, протягом якого встановлено здійснення відповідної діяльності.
При цьому наявність у позивача ліцензії на право оптової торгівлі пальним за відсутності місць оптової торгівлі не спростовує встановленого порушення, оскільки фактично товариством використовувалось конкретне місце оптової торгівлі пальним — акцизний склад за адресою: м. Київ, пров. Радищева, 6.
Суд також відхиляє доводи позивача щодо невідповідності виду застосованої санкції встановленим обставинам, оскільки відповідальність за здійснення оптової торгівлі пальним без наявності ліцензії прямо передбачена статтею 17 Закону №481/95-ВР у вигляді застосування фінансової санкції у розмірі 500000 грн.
Таким чином, суд зазначає, що матеріалами справи підтверджується здійснення позивачем оптової торгівлі пальним без наявності відповідної ліцензії, що є підставою для застосування штрафних санкцій, передбачених статтею 17 Закону № 481/95-ВР.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У контексті оцінки доводів позовних вимог, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи отримали достатню оцінку.
На думку суду, відповідач як суб`єкт владних повноважень належними та допустимими доказами довів правомірність оскаржуваного рішення, у спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України.
На підставі аналізу норм чинного законодавства, що врегульовує спірні правовідносини, встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, у зв`язку із чим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.
Враховуючи положення статті 139 КАС України, позивач немає права на відшкодування понесених у цій справі судових витрат.
Керуючись ст.ст. 73- 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.
Відповідно до статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Інформація про учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Автологістикатехсервіс" (пров. Радищева, 6, м. Київ, код ЄДРПОУ 34750848)
Відповідач: Головне управління ДПС у м. Київ (вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ)

Суддя Мультян Марина Бондівна