ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року Справа № 918/1199/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя Хабарова М.В.,
суддя Мамченко Ю.А.,
суддя Гудак А.В.

секретар судового засідання Щербак В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплітех" на рішення Господарського суду Рівненської області від 17.02.2026 у справі № 918/1199/25 (суддя Марач В.В., повне рішення складено 19.02.2026)
за позовом Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплітех" 
про стягнення в сумі 648 480,00 грн

за участі представників:
від позивача - Процун О.І.
від відповідача - Остап`юк М.П.
ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 17.02.2026 позов задоволено. Стягнуто з ТОВ "Комплітех" на користь Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі "ВП "РАЕС" 648 480,00 грн штрафу та 9727,20 грн судового збору.
В обґрунтування ухваленого рішення суд першої інстанції, встановивши невиконання відповідачем зобов`язань за договором поставки №53-122-01-25-15559 від 09.01.2025 щодо поставки продукції у визначені строки та наявність письмової відмови відповідача від договору, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ТОВ "Комплітех" штрафу у розмірі 648 480 грн на підставі п.9.1. договору.
Крім того, розглядаючи клопотання відповідача про зменшення заявленої суми штрафу на 90%, суд відмовив у його задоволенні.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, ТОВ "Комплітех" звернулось з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути на користь позивача 64 848,00 грн штрафу та 9727,20 грн судового збору, а в задоволенні позовних вимог про стягнення 583632,00 грн штрафу відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач погоджується з наявністю порушення взятих на себе зобов`язань щодо поставки продукції у строк, однак вказує, що поставка продукції не відбулась через об`єктивні обставини, які не залежали від волі та дій самого ТОВ "Комплітех".
Зокрема, діючи добросовісно, з метою належного виконання умов договору перед позивачем апелянт тричі вживав заходів щодо його повного виконання, однак тричі з вини виробника, продукція не була прийнята через виявлені невідповідності на етапі вхідного контролю.
Крім того, як тільки від виробника отримано лист про неможливість здійснити поставку через об`єктивні причини, відповідач невідкладно повідомив про це позивача. Тобто АТ "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" було відомо про дані обставини до закінчення терміну дії договору та до завершення строку поставки, що підтверджує добросовісні дії відповідача та відсутність у нього наміру порушувати умови договору в частині поставки.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції залишив без належної уваги те, що дії виробника та неможливість усунення ним виявлених недоліків продукції відбувались через відсутність комплектуючих, часті відключення електроенергії, повітряні тривоги та постійні ворожі обстріли м. Харкова, що стало підставою для відмови виробником від поставки продукції відповідачу.
З огляду на вказане відповідач вважає, що у спірних правовідносинах сторін, за відсутності доказів понесення позивачу будь-яких фінансових витрат та отримання збитків у зв`язку з порушенням зобов`язання відповідачем, стягнення з останнього штрафу у розмірі 64848 грн (зменшити заявлений розмір штрафу на 90%) є цілком достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків внаслідок такого порушення.
У відповідності до ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, АТ "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" подало відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що приймаючи участь у процедурі закупівлі та укладаючи договори на поставку продукції відповідач був обізнаний з можливими ризиками, які пов`язані із здійсненням підприємницької діяльності загалом та тими ризиками, які присутні при реалізації договору з такими зобов`язаннями.
Позивач зазначає, що тричі здійснюючи поставку апелянт поставляв одну і ту ж продукцію (28 термометрів), однак жодних доказів того, що ним вживались заходи для поставки продукції (яка є предметом договору), але не ті ж 28 термометрів які поставлялись і повертались; що ним вжито заходи, щоб закупити цю продукцію у інших посередників, а не у ТОВ "СП Укрпромпоставка" апелянтом не надано.
Посилання відповідача на складні умови, які спричинені військовими діями у м. Харків, які впливають на спроможність виробника виготовити належну продукцію, як на підставу для зменшення розміру штрафних санкцій, позивач вважає необґрунтованим, оскільки складні умови, спричинені військовими діями у м. Харкові тривають більше 4 років повномасштабного вторгнення рф до України. Тому такі обставини повинні були б бути взяті апелянтом до уваги при прийнятті рішення про участь у відкритих торгах.
У судове засідання, що відбулось 30.04.2026, з`явились позивач та відповідач, які надали 
свої пояснення по суті спору.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 09.01.2025 між АТ "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє філія "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (замовник) та ТОВ "Комплітех" (постачальник) укладено Договір поставки №53-122-01-25-15559 (далі - договір), згідно п.1.1 якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність замовника продукцію, а замовник, в свою чергу, зобов`язується оплатити продукцію за кількістю та за цінами, що передбачені у специфікації №1 (додаток №1 до договору).
Згідно з п. 2.2 договору загальна сума договору складає 3 242 000,00 грн.
Пунктом 3.1 договору передбачено, що продукція поставляється в 2025 році в період до 30.11.2025. Строк поставки вказаний у Специфікації №1 та визначається кількістю календарних днів з дати оприлюднення даного договору на веб-порталі Уповноваженого органу згідно Закону України "Про публічні закупівлі".
Продукція поставляється постачальником на умовах DDP Інкотермс-2010. Місце поставки та вантажоотримувач - 34400, м. Вараш, склад Рівненського відділення філії, "ВП "Складське господарство" АТ "НАЕК "Енергоатом".
У пункті 12.1 договору сторони погодили, що договір діє до 31.12.2025 року.
Згідно абз.3 п.9.1 договору у випадку письмової відмови постачальника від виконання взятих на себе зобов`язань за договором, постачальник сплачує замовнику штраф у розмірі 20% від вартості невиконаних зобов`язань за договором.
Листами №909/3 від 09.09.2025 та №1212/4 від 12.12.2025 відповідач повідомив філію "ВП РАЕС" про відмову від своїх зобов`язань за договором №53-122-01-25-15559 та вказав, що погоджується сплатити штраф у розмірі 20% від вартості невиконаних зобов`язань. У листах також містилось прохання розірвати договір з причини відмови від виконання зобов`язань за договором.
У зв`язку з наведеним, враховуючи порушення відповідачем умов договору №53-122-01-25-15559 від 09.01.2025, не виконання ним взятих на себе зобов`язань щодо поставки продукції у визначені строки, позивач заявив до стягнення з ТОВ "Комплітех" 648 480 грн штрафу на підставі п.9.1 договору.
Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду справи по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають із підстав, встановлених ст.11 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
За змістом положень ст. 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За приписами ст. 525, 526, 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, правовідносини у даній справі виникли на підставі договору поставки №53-122-01-25-15559 від 09.01.2025, який є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань, відповідно до положень ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України.
Згідно з ч.1,2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ч.1 ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.
Апеляційним судом встановлено, що згідно п.1.1 договору, сторони погодили, що в порядку та на умовах, визначених цим договором ТОВ "Комплітех" (постачальник) зобов`язується поставити і передати у власність Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (замовник) від імені якого діє філія "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" продукцію, а замовник в свою чергу зобов`язується оплатити продукцію за кількістю та цінами, що передбачені у специфікації №1. 
Предметом поставки по даному договору є продукція 38420000-5 (термометри), яка передбачена специфікацією №1 (додаток №1 до даного договору).
Згідно специфікації №1, відповідач мав поставити позивачу термометр манометричний ТМ-У2 у кількості 28 шт.
Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ "Комплітех" не є виробником продукції, що є предметом поставки за вищезгаданим договором, ним 09.01.2025 було укладено договір із ТОВ "СП Укрпромпоставка" на поставку вищевказаних термометрів у кількості 28 шт.
З метою виконання умов договору 16.01.2025 відповідач здійснив оплату авансу 50% в сумі 1 100 000 грн за термометри в кількості 28 шт. на користь ТОВ "СП Укрпромпоставка" та 21.05.2025 здійснив решту оплати на користь ТОВ "СП Укрпромпоставка" в сумі 1 100 000грн.
Згідно видаткової накладної №610 від 20.05.2025 ТОВ "Комплітех" отримало від ТОВ "СП Укрпромпоставка" продукцію, яка підлягала подальшій поставці за договором поставки від 09.01.2025.
21.05.2025 відповідач здійснив поставку продукції позивачу (термометри у кількості 28 шт), що підтверджується накладною №85 від 21.05.2025, однак після тривалих спільних приймань на етапі вхідного контролю, вищевказана продукція не була прийнята через виявлені невідповідності, про що було складено довідку №Д1-7-330 від 05.06.2025.
18.06.2025 згідно накладної на відпуск (внутрішнє переміщення) продукція була повернута відповідачу (постачальнику).
Відповідач повідомив виробника продукції про невідповідність її технічним вимогам , а тому, після усунення ним недоліків 11.07.2025 ТОВ "Комплітех" повторно здійснив поставку продукції позивачу, що підтверджується накладними № 132 та № 133.
Однак, знову, після тривалих спільних приймань на етапі вхідного контролю, поставлена відповідачем продукція не була прийнята через виявлені невідповідності, про що було складено довідки №Д1-7-456 від 17.07.2025 та № мД1-7-466 від 21.07.2025. Продукція була повторно повернута відповідачу згідно акту про повернення № 1 та №2 від 25.07.2025.
Відповідач знову звернувся до виробника з метою усунення недоліків, що були вказані під час повторної поставки продукції, та після їх усунення ТОВ "Комплітех" 18.08.2025 та 22.08.2025 здійснив поставку продукції, що підтверджується накладними №153 та №155.
Однак втретє, після тривалих приймань на етапі вхідного контролю, продукція, що була поставлена за договором, не була прийнята через виявлені невідповідності, про що було складено довідки №Д1-7-544 від 01.09.2025 та № мД1-7-560 від 03.09.2025.
Згідно накладної на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів від 25.09.2025, продукція втретє була повернута відповідачу.
Листом від 08.09.2025 ТОВ "СП "Укрпромпоставка" повідомило ТОВ "Комплітех" про відсутність технічних можливостей повністю усунути недоліки, що виявлені на етапі вхідного контролю термометрів манометричних ТМ-У2, які були поставлені на виконання умов договору №2817 від 09.01.2025, що зумовлено відсутністю комплектуючих, а якість неможливо забезпечити через часті відключення електроенергії, повітряні тривоги та постійні ворожі обстріли міста Харкова.
Листом від 09.09.2025 відповідач повідомив позивачу про неможливість виконання зобов`язань за договором та згідно п.9.1 договору, повідомив про відмову від виконання своїх зобов`язань та про погодження сплатити штраф у розмірі 20% від вартості невиконаних зобов`язань.
Тому, на підставі п. 12.3 договору просив розірвати договір поставки №53-122-0125-15559 від 09.01.2025.
Відповідно до ч.2 ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.
Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За приписами ч.1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.
У відповідності до ч. 1.,2 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. 
Згідно з ч.1, 2 ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Пунктом 9.1. договору сторони погодили, що у випадку письмової відмови постачальника від виконання взятих на себе зобов`язань за договором, постачальник сплачує замовнику штраф у розмірі 20% від вартості невиконаних зобов`язань за договором.
Враховуючи вищевикладене, наявну письмову відмову відповідача від виконання взятих на себе зобов`язань та погодження, у відповідності до п.9.1 договору, сплати штрафу у розмірі 20% від вартості невиконаних зобов`язань, що підтверджується листом від 09.09.2025 № 909/3, позивач нарахував до стягнення з ТОВ "Комплітех" штраф у розмірі 648 480 грн.
Колегія суддів, перевіривши здійснення розрахування штрафних санкцій погоджується із судом першої інстанції про їх правомірність та наявність підстав для їх стягнення.
Оцінюючи наявність підстав для зменшення заявленого розміру штрафних санкцій, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Як вбачається з позовної заяви, позивач заявив до стягнення з відповідача 638 480 грн штрафу (20% від вартості невиконаних зобов`язань). Натомість відповідач вважає наявними підстави для їх зменшення на 90% до 64 848 грн. 
Згідно з ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Отже, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та ч.1,2 ст.627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.
Згідно мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання, не повинна перетворюватись на несправедливо покладений непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
При цьому, слід зазначити, що в чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, відповідно вказане питання вирішується судом з урахуванням приписів ст.86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду.
Реалізовуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст.551 Цивільного кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст.3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил ст.86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (Схожа правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №910/15705/21, від 02.03.2023 у справі №905/1409/21, від 23.11.2023 у справі №917/991/22).
Суд зазначає, що у постанові від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі ст.625 Цивільного кодексу України є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (Аналогічна правова позиція наведена постанові Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 916/880/20).
Однак, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд повинен виходити з того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.
При вирішенні питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням ст.551 Цивільного кодексу України , а також досліджуватися та оцінюватися судом в порядку ст.ст.86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці.
Зазначено, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
Разом з тим, при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд також повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін.
Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін. (Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29.08.2024 у справі №910/14265/23, від 29.08.2024 у справі №910/14264/23 та від 24.09.2024 у справі №915/1037/23)
Як вбачається з матеріалів справи, спір у даній справі фактично виник у зв`язку із непоставленим відповідачем узгодженої сторонами за договором продукції, навіть попри те, що поставка відповідачем продукції відбувалась тричі, остання не була прийнята позивачем внаслідок її неналежної якості. Відтак не відбулося навіть часткової поставки товару, що свідчить про відсутність будь-якого ступеня виконання зобов`язання, яке ТОВ "Комплітех" взяв на себе при укладенні договору.
Колегія суддів враховує, що у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційних розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків у результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій.
Таким чином, приймаючи участь у торгах та укладаючи договір на поставку продукції відповідач здійснював цю діяльність беручи до уваги та приймаючи усі можливі підприємницькі ризики.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач у суді першої інстанції просив зменшити суму заявлених штрафних санкцій на 90%, посилаючись на те, що невиконання зобов`язань стало наслідком дій виробника, з вини якого продукція тричі не була прийнята через виявлені невідповідності на етапі вхідного контролю; що через відсутність комплектуючих та часті відключення світла, повітряні тривоги та постійні ворожі обстріли м. Харкова виробник відмовився від поставки продукції відповідачу; що позивачем не надано належних та недопустимих доказів завдання йому збитків внаслідок порушення ТОВ "Комплітех" своїх зобов`язань. Однак, суд першої інстанції відмовив у задоволенні такого клопотання.
Апеляційний суд, оцінивши дії відповідача щодо вжиття можливих заходів задля виконання обв`язку щодо поставки продукції, погоджується із судом першої інстанції про їх недостатність, оскільки ТОВ "Комплітех" не вжило усіх можливих заходів, зокрема не здійснило пошуку продукції в інших виробників чи постачальників (при тому, що умови закупівлі не містили вимоги щодо придбання продукції виключно у ТОВ "СП "Укрпромпоставка"), що свідчить про обмежений характер вжитих ним заходів.
Заявлена сума штрафних санкцій у розмірі 648 480 грн не є надмірно великою порівняно із загальною сумою договору 3 242 000 грн, продукцію на яку очікував отримати та оплатити позивач, а є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань та проявом балансу між інтересами кредитора і боржника.
Разом з тим, зменшення заявлених штрафних санкцій до 90% нівелюватиме саме значення штрафу як компенсації за порушення строку виконання зобов`язання та порушуватиме справедливий баланс інтересів сторін у спірних правовідносинах .
Таким чином, враховуючи визнання відповідачем факту порушення взятих на себе зобов`язань, їх не виконання у визначені умовами договорів поставки строки, зважаючи на наявний у справі лист відповідача від 09.09.2025 про погодження сплати штрафу у розмірі 20% від вартості невиконаних зобов`язань, погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для зменшення заявленого розміру штрафних санкцій.
Оцінюючи доводи апелянта про те, що позивач не зазначив про завдані йому збитки, колегія суддів вважає їх безпідставним, оскільки згідно з ч.1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Відтак, саме лише не зазначення позивачем відомостей про понесені позивачем збитки, у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, не може бути достатньою підставою для зменшення розміру заявлених штрафних санкцій.
Посилання апелянта на складні умови, спричинені військовими діями у м. Харкові, які впливають на діяльність виробника продукції, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки такі обставини мають тривалий і загальновідомий характер у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф в Україну, а відтак підлягали врахуванню відповідачем при прийнятті рішення про участь у відкритих торгах та укладенні договору поставки №53-122-01-25-15559 від 09.01.2025.
Як вбачається з правової позиції Верховного Суду від 15.05.2023 у справі №910/8582/22: "Договір позивач підписав без зауважень та заперечень. Причому на моменту підписання спірного договору повномасштабна агресія рф проти України вже тривала, ці обставини для сторін договору були загальновідомим фактом. Тож, здійснюючи господарську діяльність, сторони не були позбавлені змоги врахувати зазначені обставини та передбачити можливі ризики для себе. При цьому позивач, об`єктивно розуміючи та оцінюючи вигоди/втрати від укладення договору, мав можливість завбачити настання негативних наслідки. Натомість позивач, прийнявши рішення про укладення договору на певних умовах, несе повну відповідальність за настання можливих для себе негативних майнових наслідків."
Таким чином, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції про те, що вказані відповідачем обставини не є належною підставою для зменшення розміру штрафних санкцій.
У силу приписів ч. 1 ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування ухваленого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення рішення Господарського суду Рівненської області від 17.02.2026 без змін, з огляду на що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплітех" задоволенню не підлягає.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Зважаючи на викладене, апеляційний суд зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.
Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно з ст.129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплітех" на рішення Господарського суду Рівненської області від 17.02.2026 у справі № 918/1199/25 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Рівненської області від 17.02.2026 у справі №918/1199/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена "05" травня 2026 р.

Головуючий суддя Хабарова М.В. 

Суддя   Мамченко Ю.А. 

Суддя   Гудак А.В.