Справа №199/2169/26
2/705/2595/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2026 року Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Годік Леся Сергіївна, розглянувши в порядку спрощеного провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив:
ТОВ «Він Фінанс» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення збитків, в якості відповідальності за несвоєчасне виконання рішення суду у справі. 
В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 21 жовтня 2011 року Добропільський міськрайонний суд Донецької області ухвалив рішення по справі № 2-10/11, за яким вирішено стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № CL-SME101/251/2008 від 04.06.2008 р. у розмірі 539282,79 грн.
З моменту набрання рішенням законної сили вчинялись дії щодо примусового виконання рішення, але воно так і не було виконане в розумінні чинного законодавства. Таким чином, рішення, яке виніс Добропільський міськрайонний суд Донецької області не виконувалось відповідачами у період з 23.02.2019 року до 23.02.2022 року. 
В подальшому, право вимоги первісним кредитором було відступлено до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на підставі укладеного договору факторингу від 08 вересня 2017 року. Відповідно до укладеного договору, станом на дату звернення до суду, право вимоги за кредитним договором № CL-SME101/251/2008 від 04.06.2008 р. належить ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». 25.07.2024 на загальних зборах учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» протоколом № 1706 було вирішено змінити найменування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС». 
Позивач, керуючись ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахував суму боргу за несвоєчасне виконання відповідачами рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області № 2-10/11 від 21 жовтня 2011 року виходячи із загальної суми заборгованості, 3% річних у розмірі 48491,12 грн. та інфляційні збитки у розмірі 117921,97 грн., у загальному розмірі - 166413,09 грн., яку позивач просить стягнути з відповідачів та стягнути судові витрати.
Ухвалою судді від 07.04.2026 у справі відкрите спрощене позовне провадження, а також роз`яснено відповідачу право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Розгляд справи по суті вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Позивачу направлено копію ухвали про відкриття провадження, а відповідачам копію ухвали та копію позову з додатками рекомендованими повідомленнями.
04.05.2026 від відповідачів  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до суду надійшов Відзив на позовну заяву в якому зазначають, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц від 13.11.2019 року у справі № 922/3095/18 від 18.03.7020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. На підставі вищевикладеного та відповідно до вимог чинного законодавства, позивачем, на підтвердження викладених ним у позові обставин, не надано доказів щодо не виконання судового рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21.10.2011 року відповідачами. Просять відмовити у задоволенні позову.
20.05.2026 від представника позивача ТОВ «Він Фінанс» Романенка М.Е. до суду надійшла Відповідь на відзив в якій зазначає, що у своєму відзиві відповідачі посилаються на те, що позивачем не долучено до матеріалів справи документів, які підтверджують заходи примусового виконання рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21.10.2011 року у справі № 2-10/11, та фактичне невиконання грошового зобов`язання. Позивач не погоджується із зазначеними доводами з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідачі, заперечуючи проти позову та просячи суд відмовити у задоволенні позовних вимог, не надали суду жодного належного та допустимого доказу (платіжного доручення, квитанції, довідки органів державної виконавчої служби чи приватного виконавця), який би свідчив про те, що заборгованість за кредитним договором № CL-SME101/251/2008 від 04.06.2008 року у розмірі 539 282,79 грн. була добровільно чи примусово погашена. За відсутності з боку відповідачів будь-яких доказів сплати боргу судове рішення від 21.10.2011 року залишається невиконаним, а грошове зобов`язання таким, що продовжує існувати. Також відповідачами не надано суду доказів завершення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду або інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували повне погашення заборгованості за кредитним договором. Обґрунтовуючи свій відзив, відповідачі посилаються на постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 та інші. Разом із тим наведена відповідачами судова практика містить правові висновки, які узгоджуються з правовою позицією позивача у даній справі. У відзиві відповідачі посилаються на принцип змагальності сторін та свободу в наданні ними доказів. Водночас сторона відповідачів, ставлячи під сумнів обґрунтованість позовних вимог, не надала суду жодного альтернативного розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних. Просить задовольнити позовні вимоги.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Згідно частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
21 жовтня 2011 року Добропільський міськрайонний суд Донецької області ухвалив рішення по справі № 2-10/11, за яким вирішено стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № CL-SME101/251/2008 від 04.06.2008 р. у розмірі 539282,79 грн.
В подальшому, право вимоги первісним кредитором було відступлено до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на підставі укладеного договору факторингу від 08 вересня 2017 року. Відповідно до укладеного договору, станом на дату звернення до суду, право вимоги за кредитним договором № CL-SME101/251/2008 від 04.06.2008 р. належить ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». 
Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 02.07.2021 року задоволено заяву ТОВ “ФК “Довіра та Гарантія”, зокрема замінено сторону виконавчого провадження з виконання рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21.10.2011 року по справі №2-10/11 з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».
25.07.2024 року на загальних зборах учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ЄДРПОУ 38750239) протоколом № 1706 було вирішено змінити найменування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС» (ЄДРПОУ 38750239).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).
Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір.
Предметом позову у справі є стягнення трьох процентів річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення про стягнення кредитної заборгованості.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Стороною відповідача не спростовано факт наявності боргу за кредитним договором та факт невиконання ним судового рішення, яке набрало законної сили, про стягнення на корить банку кредитної заборгованості.
Оскільки на момент розгляду даної справи рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21.10.2011 року по справі №2-10/11 не виконане, що не спростовано відповідачем, тобто зобов`язання відповідача не припинилося, тому передбачені ст. 625 ЦК України три проценти річних та інфляційні втрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За період прострочення виконання рішення суду стягувач на підставі ст. 625 ЦК України має право стягнути з боржника 3% річних, про що зазначено у постанові ВСУ від 30 березня 2016 р. у справі № 6-2168цс15). ВСУ в цьому випадку, підкреслив, «що нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання…», тобто сума, яка розраховується на підставі ст. 625 ЦК повинна розраховуватись у валюті зобов`язання. Якщо порушене зобов`язання в гривні, то в гривні, якщо в доларах США, то в іноземній валюті.
Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц).
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
У постанові об`єднаної плати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 зазначено, що відповідно до статті 264 Цивільного кодексу України визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, щодо неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.
Згідно положення статей 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за час прострочення.
Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Згідно розрахунку, наданого позивачем, загальна сума інфляційного збільшення та 3% річних становить у розмірі 166413,09 грн., з яких: інфляційне збільшення 117921,97 грн. та 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 48491,12 грн.
Суд, оцінюючи надані докази та враховуючи доведеність існування між сторонами грошового зобов`язання, та не надання відповідачами належних та допустимих доказів на спростування тверджень позивача щодо не виконання судового рішення та повернення коштів, вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.
Отже, задовольняючи позовні вимоги, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача також понесених позивачем витрат на правову допомогу в розмірі 7000 грн., що підтверджуються договором № 97 про надання правової допомоги від 03.12.2025 року, який укладений між ТОВ «ВІН ФІНАНС» та АБ «Анастасії Міньковської»; додатковою угодою до договору від 03.12.2025 року; детальним описом робіт, актом про підтвердження факту надання правничої допомоги від 17.12.2025 року, яким визначено вартість години роботи адвоката, переліком проведеної роботи з кількістю витраченого на надану правову допомогу часу, на загальну суму 7000 грн.
Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24 січня 2019 року у справі № 910/15944/17).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 7000 грн. не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечить принципу розподілу таких витрат, оскільки з матеріалів справи вбачається відсутність співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх необхідністю, обсягом виконаної адвокатом роботи. Крім того справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, сторони до суду не з`являлися, а отже не відноситься до складних справ.
Однак, враховуючи, що рішенням суду позов задоволено, що дає суду підстави зазначити про здійснення адвокатом належного захисту позивача, але судом враховується недотримання співмірності затрат на правничу допомогу і тому необхідно зменшити розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до суми 3000,00 грн., що відповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю та необхідністю у цій справі.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 525-526, 625 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 77-81, 141, 263, 265, 274-279, 287 ЦПК України, суд
вирішив:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , солідарно, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (код ЄДРПОУ 38750239, місцезнаходження м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8), за несвоєчасне виконання рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21.10.2011 року по справі №2-10/11, кошти у розмірі 166413,09 грн., з яких: інфляційне збільшення 117921,97 грн. та 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 48491,12 грн., за період з 25.02.2019 року до 23.02.2022 року.
Стягнути з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» судовий збір у розмірі по 1331,20 грн., з кожного.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» витрати на правову допомогу у розмірі по 1500,00 грн., з кожного.
Копію рішення направити сторонам.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду. У разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.С. Годік