УХВАЛА

29 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/6490/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Бакуліна С. В. головуючий (доповідач), Кібенко О.Р., Студенець В.І.,
за участю: секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,
ДСГП "Ліси України" - Василенка А.В.,
ТОВ "Лізингфінанс" - Білої О.В., Смогаринського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 (головуючий суддя - Євсіков О.О., судді: Корсак В.А., Ходаківська І.П.) та рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2025 (суддя Сівакова В.В.) в частині відмови у задоволенні первісного позову
у справі №910/6490/25
за первісним позовом Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингфінанс"
про зобов`язання вчинити дії
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингфінанс"
до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"
про витребування майна та стягнення 727 393,02 грн,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" (далі - ДСГП "Ліси України", Підприємство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингфінанс" (далі - ТОВ "Лізингфінанс", Товариство) про зобов`язання ТОВ "Лізингфінанс" виконати умови форвардного контракту на продаж майна від 28.12.2021 шляхом продажу покупцю (ДСГП "Ліси України") транспортного засобу марки Renault, комерційний опис Duster, тип SR/RHD4/AB6BE00U0000, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, 2021 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 , за 67 071,00 грн.
2. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням ТОВ "Лізингфінанс" умов форвардного контракту, предметом якого є продаж автомобіля після закінчення дії договору оперативного лізингу №211206/ОЛ-0321 за ціною 67 071,00 грн.
3. ТОВ "Лізингфінанс" подало до Господарського суду міста Києва зустрічну позовну заяву, у якій просило витребувати у ДСГП "Ліси України" транспортний засіб марки Renault комерційний опис Duster, тип SR/RHD4/AB6BE00U0000, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, 2021 р.в., реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , та стягнути з ДСГП "Ліси України" на користь ТОВ "Лізингфінанс" 519 797,46 грн пені та 207 595,56 грн неустойки.
4. ТОВ "Лізингфінанс" на обґрунтування зустрічного позову зазначає, що в порушення умов договору лізингу відповідач не повернув позивачу предмет лізингу, у зв`язку з чим ТОВ "Лізингфінанс" просило його витребувати та стягнути нараховану на підставі пунктів 12.2.2, 12.3 договору лізингу пеню у розмірі 519 797,46 грн за кожний день затримки повернення предмета лізингу, а також неустойку на підставі статті 785 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) у розмірі 207 595,56 грн.
Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
5. 06.12.2021 ДП "Рава-Руське лісове господарство" (лізингоодержувач) уклало з ТОВ "Лізингфінанс" (лізингодавець) договір оперативного лізингу (оренди) №211206/ОЛ-0321 (далі - договір лізингу), за умовами пункту 1.1 якого предметом договору є надання лізингодавцем в тимчасове платне користування лізингоодержувачу майна (неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства України до основних фондів), набутого лізингодавцем у власність у продавця / виробника, далі - продавець, відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (замовлення та додаток №1 до договору) (майно або предмет лізингу) для підприємницьких цілей на визначений договором строк за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.
6. Відповідно до пункту 1.5 договору лізингу предмет лізингу є власністю лізингодавця протягом усього строку дії цього договору і після його закінчення підлягає поверненню лізингодавцю.
7. Строк лізингу становить 36 (тридцять шість) місяців з дня підписання акта приймання-передачі предмета лізингу (пункт 2.1 договору лізингу).
8. Згідно з пунктом 3.1 договору лізингу розмір місячних лізингових платежів та місячного нарахування лізингового платежу визначений в додатку №2 до договору.
9. Відповідно до пункту 3.2 договору лізингу загальна сума лізингової плати, строки та порядок сплати лізингоодержувачем лізингових платежів лізингодавцеві встановлюються в "Графіку сплати лізингових платежів" (додаток №2), який є невід`ємною частиною договору. Сплата лізингових платежів здійснюється лізингоодержувачем шляхом перерахування належної суми на розрахунковий рахунок лізингодавця.
10. Лізинговий платіж, перерахований несвоєчасно або не в повному обсязі, тягне за собою накладання штрафних санкцій, передбачених у пункті 12.2 цього договору.
11. Згідно з пунктом 3.3 договору лізингу лізингоодержувач зобов`язаний протягом 3 днів після підписання договору оперативного лізингу здійснити на користь лізингодавця гарантійний платіж (завдаток) згідно з додатком №2. Після набрання чинності даним договором гарантійний платіж (завдаток) зараховується в якості першого лізингового платежу. Лізингові платежі сплачуються лізингоодержувачем на поточний рахунок лізингодавця в безготівковій формі платіжним дорученням.
12. У випадку невиконання лізингоодержувачем умов, передбачених пунктом 3.3, договір оперативного лізингу вважається таким, що не укладений, і лізингодавець звільняється від взятих на себе зобов`язань та відповідальності, передбаченої пунктом 12.1 цього договору (пункт 3.4 договору лізингу).
13. За умовами пункту 3.5 договору лізингу зміна розмірів лізингових платежів погоджується сторонами шляхом підписання додаткової угоди.
14. Відповідно до пункту 3.10 договору лізингу лізингоодержувач зобов`язується здійснювати сплату лізингових платежів на підставі графіку (додаток №2).
15. Передача майна лізингоодержувачу у користування відбувається не пізніше, ніж через 5 (п`ять) банківських днів після набуття даним договором чинності. Майно передається лізингодавцем після сплати усіх належних податків та зборів, здійснення його державної реєстрації та страхування (пункт 4.1 договору лізингу).
16. Відповідно до пункту 4.2 договору лізингу місце передачі предмета лізингу: м. Львів, вул. Зелена, 105-А, або м. Львів, вул. Б. Хмельницького, 228.
17. Після прибуття предмета лізингу до місця передачі лізингоодержувач зобов`язаний в присутності лізингодавця перевірити якість та комплектність предмета лізингу, про що скласти відповідний акт (пункт 4.3 договору лізингу).
18. Згідно з пунктом 4.4 договору лізингу остаточне приймання предмета лізингу оформляється актом приймання-передачі (акт приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів додаток №3), що підтверджує комплектність і його відповідність техніко-економічним показникам, передбаченим договором купівлі продажу предмета лізингу. Акт підписується комісією у складі представників двох сторін - лізингодавця та лізингоодержувача.
19. Цей договір набирає чинності (вважається укладеним) з дня набуття лізингодавцем права власності на предмет лізингу і стає обов`язковим для сторін. Договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань і припиняє свою дію у момент закінчення строку лізингу, встановленого п. 2.1 договору (пункти 8.1, 8.2).
20. Відповідно до пункту 11.1.1 договору лізингу лізингодавець має право у межах строку дії цього договору на дострокове повернення предмета лізингу у разі несплати лізингоодержувачем лізингового платежу в повному обсязі протягом одного місяця з дня настання строку платежу, встановленого у графіку сплати та нарахування лізингових платежів (додаток №2 до договору).
21. У випадку виникнення будь-якої з підстав, передбачених в пунктах 11.1.1-11.1.5 цього договору, лізингодавець направляє лізингоодержувачу письмову вимогу про дострокове повернення предмета лізингу у безспірному порядку згідно з виконавчим написом, учиненим у нотаріальній конторі із зазначенням строку його передачі.
22. Згідно з пунктом 13.1 договору лізингу після закінчення строку дії даного договору, лізингоодержувач повертає предмет лізингу лізингодавцеві у задовільному стані з урахуванням звичайного зносу за адресою, вказаною лізингодавцем.
23. Передача (повернення) предмета лізингу відбувається за актом приймання-передачі, який підписується зацікавленими сторонами і затверджується генеральним директором Товариства (пункт 13.2 договору лізингу).
24. Відповідно до пункту 16.2 договору лізингу зміна організаційно-правової форми лізингоодержувача (його реорганізація) не тягне припинення дії договору. Правонаступник лізингоодержувача набуває всіх прав та обов`язків за цим договором, які належали первісному лізингоодержувачу.
25. Згідно з додатком №1 до договору (специфікація) предметом лізингу визначено легковий автомобіль марки Renault Duster, колір сірий, версія Life 1,5 дизель; тип ТЗ - легковий автомобіль; тип кузова - універсал; додаткові опції: підігрів передніх сидінь, фарба металік; номер кузова НОМЕР_2, 2021 р. в., вартістю 558 922,00 грн з ПДВ.
26. У додатку №2 до договору (графік нарахування та сплати лізингових платежів) визначено загальну вартість лізингових платежів в сумі 779 255,06 грн, які мають сплачуватися до 6-го числа кожного місяця в сумі 15 951,32 грн; 1-ий лізинговий платіж сплачується до 06.01.2022; з січня 2024 року (з 25-го чергового лізингового платежу) сплаті підлягає щомісячний платіж в сумі 15 951,46 грн; останній 36-й лізинговий платіж сплачується до 06.12.2024.
27. 28.12.2021 комісія у складі представників ДП "Рава-Руське лісове господарство" та Товариство склали акт приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів про те, що Товариство як лізингодавець передало, а ДП "Рава-Руське лісове господарство" як лізингоодержувач прийняло автомобіль марки Renault Duster, реєстраційний № НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 в комплектації згідно зі специфікацією, що приймається (передається) в оперативний лізинг (оренду) згідно з договором №2111206/ОЛ-0321 від 06.12.2021.
28. 28.12.2021 ДП "Рава-Руське лісове господарство" (покупець) та Товариство (продавець) уклали форвардний контракт на продаж майна (далі - форвардний контракт), за умовами пункту 1.1 якого після закінчення дії договору №211206/ОЛ-0321 оперативного лізингу (оренди) від 06.12.2021, але не пізніше 20.12.2024 продавець зобов`язується продати майно, що було передане ним в користування в оренду, відповідно до специфікації (додаток №1 до договору №211206/ОЛ-0321 оперативного лізингу (оренди) від 06.12.2021, яка є невід`ємною частиною договору оренди та характеристики майна (додаток №1 до форвардного контракту на продаж майна від 28.12.2021), яка є невід`ємною частиною контракту, а покупець має право його купити.
29. Дія контракту залежить від виконання в повному обсязі покупцем своїх зобов`язань за договором №211206/ОЛ-0321 оперативного лізингу (оренди) від 06.12.2021. У разі дострокового припинення дії (розірвання) договору оренди у зв`язку з невиконанням (неналежним виконанням) лізингоодержувачем своїх зобов`язань по ньому, підтверджених відповідними документами, дія цього контракту припиняється, він вважається розірваним, а продавець звільняється від виконання своїх зобов`язань за ним (пункт 1.3 форвардного контракту).
30. Згідно з пунктом 1.4 форвардного договору продавець не може передати (продати) зобов`язання за цим контрактом іншим особам без згоди покупця, в т. ч. відчужити це майно після укладення контракту.
31. Покупець має право без погодження з продавцем в будь-який час після закінчення строку дії договору №211206/ОЛ-0321 оперативного лізингу (оренди) від 06.12.2021 за умови виконання в повному обсязі своїх зобов`язань за договором продати його будь-якій іншій особі (пункт 1.5 форвардного договору).
32. Відповідно до пункту 2.1 форвардного контракту майно буде продано за ціною 67 071,00 грн, в т.ч. ПДВ - 11 178,50 грн.
33. За умовами пункту 3.1 форвардного контракту факт вчинення угоди купівлі-продажу і переходу права власності на майно сторони підтвердять у момент передачі його та наступних документів на майно від продавця за контрактом до покупця: 3.1.1) видаткова накладна; 3.1.2) акт приймання - передачі.
34. Згідно з пунктами 5.1, 5.2 форвардного контракту форма розрахунків за умовами цього контракту є безготівковою, грошовою. Строк проведення розрахунків: покупець зобов`язується оплатити ціну майна за фактом вчинення контракту на першу вимогу продавця згідно з рахунком до оплати. 
35. У разі відмови продавця від продажу майна відповідно до умов даного контракту, в т.ч. від передачі документів, без поважної на те причини, покупець має право на судовий позов щодо спонукання продавця вчинити зазначені дії і стягнути з продавця штраф в розмірі 10 відсотків від ціни продажу за цим контрактом (пункт 6.1 форвардного контракту).
36. 29.06.2022 сторони внесли зміни у додаток №2 до договору та виклали його в новій редакції, згідно з якою загальна вартість лізингових платежів становить 779 253,38 грн, що мають сплачуватися до 6-го числа кожного місяця у сумі 15 951,32 грн окрім 7-го чергового лізингового платежу, який становить 60 000,00 грн; 1-ий лізинговий платіж сплачується до 06.01.2022; останній 37-ий лізинговий платіж сплачується до 06.12.2024.
37. 04.11.2022 Державне агентство лісових ресурсів України видало наказ №972, яким вирішено припинити ДП "Рава-Руське лісове господарство", код ЄДРПОУ 00992450, шляхом реорганізації, а саме - приєднання до Підприємства, код ЄДРПОУ 44768034; визначити, що Підприємство є правонаступником прав та обов`язків ДП "Рава-Руське лісове господарство".
38. Товариство звернулося до ДП "Рава-Руське лісове господарство" з вимогою кредитора №2212/353/1 від 05.12.2022, у якій просило протягом 10-ти календарних днів сплатити заборгованість станом на 05.12.2022 в розмірі 419 449,25 грн за вказаними у вимозі договорами оперативного лізингу (оренди) та повернути об`єкти лізингу за цими договорами, в т.ч. за договором лізингу №2111206/ОЛ-0321 від 06.12.2021.
39. В подальшому Товариство звернулося до ДП "Рава-Руське лісове господарство" з повторною вимогою кредитора №2212/368 від 29.12.2022, у якій просило не пізніше 10.01.2022 повернути предмети лізингу, в т.ч. за договором лізингу №2111206/ОЛ-0321 від 06.12.2021.
40. 04.01.2023 комісія у складі представників ДП "Рава-Руське лісове господарство" та Товариства склала акт приймання-передачі (повернення з оперативного лізингу) основних засобів, відповідно до якого ДП "Рава-Руське лісове господарство" як лізингоодержувач повернуло, а Товариство як лізингодавець прийняло автомобіль марки Renault Duster, реєстраційний № НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 в комплектації згідно зі специфікацією, що приймається з оперативного лізингу (оренди) згідно з договором №2111206/ОЛ-0321 від 06.12.2021.
41. 25.04.2023 Товариство та Підприємство в особі директора філії "Рава-Руське лісове господарство" (який діє за довіреністю і дозволом) уклали додаткову угоду до договору №211206/ОЛ-0321 оперативного лізингу (оренди) від 06.12.2021, згідно з пунктом 1 якої сторони у зв`язку із припиненням діяльності ДП "Рава-Руське лісове господарство", що виступало стороною договору як лізингоодержувач за договором №211206/ОЛ-0321 оперативного лізингу (оренди) від 06.12.2021, та передачею його активів до Підприємства дійшли згоди замінити сторону договору, а саме лізингоодержувача з ДП "Рава-Руське лісове господарство" на Підприємство.
42. Пунктом 2 цієї додаткової угоди сторони виклали пункт 2.1 договору у новій редакції, якою визначили, що строк (як зазначено в угоді, а фактично - термін) лізингу становить до 06.12.2024.
43. Цією ж додатковою угодою сторони виклали додаток №1 до договору (специфікація) в новій редакції, згідно з якою предметом лізингу визначено автомобіль Renault, тип SR/RHD4/AB6BE00U0000, комерційний опис Duster, реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , 2021 року випуску, у кількості 1 шт.
44. Також цією додатковою угодою сторони виклали додаток №2 (графік нарахування та сплати лізингових платежів) в новій редакції, згідно з якою: загальна вартість лізингових платежів становить 790 414,44 грн, що мають сплачуватися до 6-го числа кожного місяця в сумі 15 951,32 грн з 1-го по 6-ий лізинговий платіж, 7-ий лізинговий платіж в сумі 60 000,00 грн сплачується до 29.06.2022; з 8-го по 12-ий лізинговий платіж сплачується в сумі 13 951,32 грн; з 13-го по 16-ий лізингові платежі не сплачуються; 17-ий платіж сплачується до 26.04.2023 в сумі 13 951,46 грн; з 18-го по 37-ий платіж сплачується в сумі 17 299,63 грн до 6-го числа кожного місяця; останній 37-ий лізинговий платіж сплачується до 06.12.2024. Тобто новий лізингоодержувач сплачує лізингові платежі за період з 26.04.2023 по 06.12.2024, загальна сума яких складає 359 944,06 грн. Згідно з пунктом 2 ця додаткові угода є невід`ємною складовою частиною договору. Інші умови договору не змінюються та зберігають свою юридичну силу.
45. 25.04.2023 комісія у складі представників Підприємства в особі директора філії "Рава-Руське лісове господарство" (який діє за довіреністю і дозволом) та Товариства склала акт приймання-передачі основних засобів про те, що ДСГП "Ліси-України" в особі директора філії "Рава-Руське лісове господарство" як лізингоодержувач прийняло, а Товариство як лізингодавець передало автомобіль марки Renault Duster, реєстраційний № НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 в комплектації згідно зі специфікацією, що приймається в оперативний лізинг (оренду) згідно з договором №2111206/ОЛ-0321 від 06.12.2021.
46. ДП "Рава-Руське лісове господарство" було реорганізовано шляхом приєднання до Підприємства, припинило свою діяльність 12.07.2023 та його правонаступником є ДСГП "Ліси України".
47. За період з 16.05.2023 по 04.12.2024 Підприємство як новий лізингоодержувач сплатило на користь лізингодавця лізингові платежі в загальному розмірі 359 944,06 грн з посиланням на додаткову угоду від 25.04.2023 до договору №211206/ОЛ-0321.
48. Товариство звернулось до Підприємства з вимогою кредитора №1311/24-05 від 13.11.2024, у якій, посилаючись на пункт 1.5 договору лізингу, вимагало повернути предмет лізингу у строк до 29.11.2024 та протягом 10 календарних днів з моменту отримання цього листа сплатити 390 900,00 грн пені. 
49. У листі №9142/2.2-2024 від 16.12.2024 у відповідь на зазначену вище вимогу Підприємство послалося на умови форвардного контракту, згідно з якими після закінчення дії договору лізингу Товариство зобов`язалося продати майно за визначеною у пункті 2.1 договору ціною, та у зв`язку з цим просило надати рахунок на оплату з придбання майна за форвардним контрактом на суму 67 071,00 грн.
50. Товариство звернулося до Підприємства з вимогою №0601/25-04 від 06.01.2025, у якій, посилаючись на те, що строк лізингу з урахуванням укладеної додаткової угоди від 25.04.2023 становить до 06.12.2024, а також на пункт 1.5 договору лізингу, вимагало негайно повернути предмет лізингу, а також сплатити пеню за несвоєчасне повернення предмета лізингу у розмірі 150 378,04 грн.
51. Не отримавши відповідь на цю вимогу, Товариство звернулося до Підприємства з вимогою №2301/25-18 від 23.01.2025, в якій вимагало негайно повернути предмет лізингу та сплатити 368 740,54 грн пені та неустойки за несвоєчасне повернення предмета лізингу.
52. Зазначену вимогу Підприємство залишило без відповіді.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
53. Господарський суд міста Києва рішенням від 23.09.2025, яке Північний апеляційний господарський суд постановою від 19.01.2026 залишив без змін, у задоволенні первісного позову ДСГП "Ліси України" відмовив повністю. У задоволенні зустрічного позову ТОВ "Лізингфінанс" відмовив повністю.
54. Судові рішення мотивовані таким:
- оскільки як на час виникнення спірних правовідносин, так і на теперішній час особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом лише щодо фінансового лізингу, а саме Законом "Про фінансовий лізинг" (чинний з 13.06.2021), то суд вважає, що правовідносини у цій справі виникли за договором оперативного лізингу, до яких згідно з частинами другою, третьою статті 806 ЦК застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 ЦК та законом (аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 17.08.2021 у справі №910/16910/20);
- суд відзначає суперечливість поведінки Товариства, яке уклало з Підприємством додаткову угоду від 25.04.2023 до договору лізингу від 06.12.2021, передало предмет лізингу у користування та приймало від Підприємства лізингові платежі (не повертаючи їх Підприємству), тобто фактично визнало поновлення договору лізингу та встановлення строку дії лізингу за договором лізингу до 06.12.2024. Водночас Товариство вважає, що договір лізингу є припиненим (достроково розірваним), а тому припиненим є і форвардний контракт, з позовом про зобов`язання виконати який шляхом продажу предмету лізингу звернулося Підприємство;
- суд оцінює критично доводи Товариства про те, що договір лізингу був припинений 04.01.2023 внаслідок повернення предмета лізингу, оскільки сторони уклали додаткову угоду від 25.04.2023 до договору лізингу від 06.12.2021, якою змінили графік нарахування та сплати лізингових платежів, Товариство передало 25.04.2023 Підприємству предмет лізингу саме за спірним договором лізингу, а не за будь-яким іншим договором. Отже, сторони здійснили волевиявлення щодо поновлення та продовження правовідносин, які виникли на підставі договору оперативного лізингу (оренди) №211206/ОЛ-0321 від 06.12.2021;
- додаткова угода - це правочин, що вносить зміни до вже існуючого договору, але не є самостійним документом, а стає його невід`ємною частиною. Вона може змінювати, доповнювати або скасовувати окремі положення основного договору за взаємною згодою сторін. Товариство не могло не усвідомлювати, що саме воно вчиняє укладенням додаткової угоди та вчиненням перелічених вище дій. Отже, спочатку Товариство визнало поновлення договору лізингу, але в подальшому змінило свою позицію, тобто діяло всупереч своїй попередній поведінці, що є порушенням принципу добросовісності, та нівелює обґрунтованість його доводів;
- позовні вимоги Підприємства про зобов`язання Товариства виконати умови форвардного контракту на продаж майна від 28.12.2021 шляхом продажу транспортного засобу марки Renault, комерційний опис Duster, тип SR/RHD4/AB6BE00U0000, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, 2021 р. в., реєстраційний номер НОМЕР_1 , покупцю за 67 071,00 грн не є належним та ефективним способом захисту можливих порушених прав позивача чи його охоронюваних законом інтересів;
- у позовній заяві Підприємство просить зобов`язати Товариство виконати умови форвардного контракту на продаж майна від 28.12.2021 шляхом продажу покупцю (Підприємству) транспортного засобу марки Renault Duster за 67 071,00 грн. Одночасно сторони не заперечують, що автомобіль перебуває у Підприємства. Заявлена вимога є занадто абстрактною в контексті її практичної реалізації, а отже практично невиконуваною. На думку суду, в даному випадку Підприємство, заявляючи позовні вимоги, мало б запропонувати конкретний дієвий механізм (послідовність дій сторін з визначенням строків їх вчинення) як остаточної оплати транспортного засобу, так і оформлення переходу права власності на нього, в т. ч. з урахуванням пункту 1.2 та розділів 3- 5 форвардного контракту та факту перебування автомобіля у Підприємства, застосування якого, в разі його затвердження судом (пункт 1 частини шостої статті 238, частини першої статті 239 ГПК), привело б до реального відновлення прав позивача;
- після поновлення дії договору лізингу ДСГП "Ліси-України" як лізінгоодержувач повністю виконало свої зобов`язання щодо сплати лізингових платежів за договором лізингу, а тому відсутні підстави вважати, що форвардний контракт є припиненим. При цьому суд відзначає, що навіть без внесення змін до форвардного контракту (в частині заміни ДП "Рава-Руське лісове господарство") до Підприємства перейшли права та обов`язки за цим контрактом в порядку універсального правонаступництва. Отже, у Товариства існує обов`язок виконати форвардний контракт щодо продажу предмета лізингу Підприємству;
- за умовами пункту 1.2 форвардного контракту кожна із сторін контракту може відмовитись від виконання зобов`язань не інакше, як за умови отримання згоди іншої сторони. Однак у матеріалах справи відсутня згода Підприємства на відмову від виконання зобов`язань за форвардним контрактом, як це передбачено його пунктом 1.2;
- доводи Товариства про те, що Підприємство було зобов`язане по закінченні строку лізингу, тобто після 06.12.2024, повернути предмет лізингу Товариству суд оцінює критично та зазначає, що, уклавши форвардний контракт, сторони тим самим змінили передбачений умовами договору лізингу обов`язок щодо повернення предмета лізингу, оскільки визначили обов`язок лізингодавця після закінчення дії договору лізингу продати лізингоодержувачу предмет лізингу, а отже, у цьому випадку не підлягають застосуванню умови договору лізингу;
- оскільки умовами форвардного контракту на Товариство покладено обов`язок продати Підприємству предмет лізингу, вимоги Товариства про витребування у Підприємства предмету лізингу та стягнення з Підприємства пені за несвоєчасне повернення предмету лізингу та неустойки в розмірі подвійної плати за оренду предмета лізингу за час прострочення задоволенню не підлягають.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування. Доводи іншої сторони
55. ДСГП "Ліси України" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 у справі №910/6490/25 - скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог ДСГП "Ліси України", а саме зобов`язати ТОВ "Лізингфінанс" виконати умови форвардного контракту на продаж майна від 28.12.2021 шляхом продажу транспортного засобу марки Renault, комерційний опис Duster, тип SR/RHD4/AB6BE00U0000, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, 2021 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 , покупцю (ДСГП "Ліси України") за 67 071 грн, а також стягнути із відповідача на користь скаржника судові витрати у зв`язку із розглядом справи в суді касаційної інстанції.
56. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження ДСГП "Ліси України" посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), зазначаючи про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених в постановах: від 18.02.2021 у справі №916/1441/19, від 24.01.2018 у справі №910/2763/17, від 01.09.2022 у справі №904/6015/20, від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, щодо застосування статті 16 ЦК.
57. ТОВ "Лізингфінанс" подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині первісних позовних вимог залишити без змін. Товариство вказує, що договір лізингу був достроково припинений до моменту правонаступництва Підприємства, що також мало наслідком й припинення зобов`язань сторін за форвардним контрактом. Крім того Товариство зазначає, що до форвардного контракту не вносилися зміни та не укладалися додаткові угоди щодо заміни сторони, тому Підприємство не набуло прав за таким договором як правонаступник ДП "Рава-Руське лісове господарство".
Позиція Верховного Суду
58.  За чинним конституційним правопорядком, що його визначено приписами пункту 14 частини першої статті 92, пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України, на рівні закону забезпечується право на апеляційний перегляд кожної справи, а право на касаційне оскарження судового рішення забезпечується лише в тих випадках, що їх визначив законодавець.
59. У постанові від 18.05.2021 у справі №914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя (пункти 5.10, 5.16, 5.21 постанови).
60. У статті 287 ГПК, якою регламентоване право касаційного оскарження, визначено перелік судових рішень, які підлягають касаційному оскарженню у господарському процесі, а також визначені підстави та випадки, коли касаційне оскарження допускається.
61. З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовуються правила статті 300 ГПК, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша). 
62. Касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
63. Наведене узгоджується із частиною четвертою статті 236 ГПК, яка визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
64. Отже, відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) відсутня постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку; (3) висновок Верховного Суду стосується правовідносин, які є подібними.
65. При цьому, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
66. Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.
67. Так, у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства:
- термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші (пункт 24 постанови);
- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК таку подібність необхідно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями (пункт 25 постанови);
- подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність. З огляду на значення слова "подібний" не завжди означає тотожність (пункт 28 постанови);
- у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови).
68. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини) (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).
69. Здійснена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови).
70. Предметом касаційного оскарження у справі №910/6490/25 є рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2025 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог про зобов`язання Товариства виконати умови форвардного контракту на продаж майна шляхом продажу транспортного засобу покупцю (Підприємству) за 67 071,00 грн.
71. У касаційній скарзі скаржник зазначає про те, що відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог, суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 18.02.2021 у справі №916/1441/19, від 24.01.2018 у справі №910/2763/17, від 01.09.2022 у справі №904/6015/20, від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, щодо застосування статті 16 ЦК.
72. Колегія суддів вважає зазначені доводи безпідставними, з огляду на таке.
73. У справі №916/1441/19, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову були вимоги про зобов`язання відповідача виконувати умови договору від 30.07.2018, а саме пункту 10.3.8 розділу 10 шляхом безоплатного забезпечення доступу працівників підрядника на територію підприємства до місця виконання робіт за відповідними заявками підрядника на оформлення перепусток. Верховний Суд зазначив, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. При цьому, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходив з того, що з огляду на недоведеність факту неналежного виконання позивачем зобов`язань за договором підряду та відсутність у відповідача правових підстав для розірвання договору підряду в односторонньому порядку є правомірним висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог, зокрема про зобов`язання відповідача виконувати умови договору.
74. У справі №910/2763/17, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову були вимоги про зобов`язання виконати умови договору про надання послуг, а саме: виконати в повному обсязі наступні послуги: (Капітальний ремонт і реставрація (Ремонт допоміжних будівель УМГ "Львівтрансгаз") (ремонт допоміжних будівель Рівненського ЛВУМГ))", (код 41.00.4 (45453000-7). Верховний Суд погодився із висновком апеляційного господарського суду про те, що отримавши від позивача за первісним позовом лист від 01.12.2016 №6245/13-06, яким фактично надано дозвіл на виконання робіт за договором, у відповідача розпочався строк, протягом якого повинно відбутись виконання зобов`язання за цим договором, яке із закінченням строку дії останнього не припиняється, оскільки ані договором, ані законом не визначено таких підстав припинення зобов`язання, як закінчення строку дії договору. При цьому враховуючи передбачений частиною другою статті 16 ЦК спосіб захисту цивільних прав та інтересів, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції правильно скасував рішення місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні первісного позову та дійшов законного і обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог первісного позову про зобов`язання ТОВ "К і К" виконати умови договору про надання послуг.
75. У справі №904/6015/20, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову були вимоги про зобов`язання Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" виконувати належним чином та в інтересах Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" та Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Кредо" доручену Акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" частину страхової діяльності Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" та Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Кредо" за укладеними договорами доручення, в тому числі: за договором доручення №1 на виконання страхових агентських послуг від 03.01.2014 (зі змінами та доповненнями), договором доручення №2 на виконання страхових агентських послуг від 03.01.2014 (зі змінами та доповненнями), укладеними між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах" та Акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк", договором доручення №1 на виконання страхових агентських послуг від 01.11.2002 (зі змінами та доповненнями), договором доручення №2 на виконання страхових агентських послуг від 31.03.2003 (зі змінами та доповненнями), договором доручення №3 на виконання страхових агентських послуг від 02.08.2004 (зі змінами та доповненнями), договором доручення №4 на виконання страхових агентських послуг від 01.03.2005 (зі змінами та доповненнями), договором доручення №6 на виконання страхових агентських послуг від 11.07.2016 (зі змінами та доповненнями), укладеними між Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Кредо" та Акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк"; 3) зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Естейт Селлінг" виконувати усі обов`язки перед Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах", Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Кредо" та їх клієнтами, передбачені договором передоручення від 01.09.2016. У постанові від 01.09.2022 у цій справі колегія суддів касаційної інстанції, пославшись на висновки Верховного Суду щодо застосування статті 16 ЦК, викладені у постановах від 17.02.2021 у справі №916/1441/19 та від 23.01.2018 у справі №910/2763/17, зазначила, що доводи касаційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачами в цій справі обрано неналежний спосіб захисту, оскільки пунктом 5 частини другої статті 16 ЦК та абзацом 6 частини другої статті 20 Господарського кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі, який застосовується в зобов`язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов`язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов`язку чи уникає його. Такий спосіб захисту стосується, зокрема, невиконання обов`язку надати послугу за відповідним договором.
76. Отже, у постановах Верховного Суду від 18.02.2021 у справі №916/1441/19, від 24.01.2018 у справі №910/2763/17 та від 01.09.2022 у справі №904/6015/20, на які посилається скаржник, позовні вимоги стосувалися правовідносин щодо надання послуг/виконання робіт однією зі сторін договору, такі роботи/послуги були чітко визначені та конкретизовані в умовах відповідних договорів, їх задоволення мало наслідком однозначне розуміння усіма учасниками спору які саме дії/роботи/послуги мають бути виконані, їх послідовність та строки виконання, а примусове виконання обов`язку в натурі однією зі сторін договору, не обумовлювалося необхідністю вчинення кореспондуючих обов`язків іншої сторони.
77. Водночас у справі, що переглядається, судами встановлено, що заявлена позивачем за первісним позовом вимога є занадто абстрактною в контексті спірних правовідносин сторін, адже по-перше, автомобіль фактично перебуває у Підприємства, по-друге, юридичне оформлення переходу права власності на транспортний засіб до Підприємства пов`язано із необхідністю вчинення обома сторонами (Товариством та Підприємством) певних послідовних дій для такого оформлення. Суди вказали, що заявляючи позовні вимоги, Підприємство мало б запропонувати конкретний дієвий механізм (послідовність дій сторін з визначенням строків їх вчинення) як остаточної оплати транспортного засобу, так і оформлення переходу права власності на нього, в т. ч. з урахуванням пункту 1.2 та розділів 3- 5 форвардного контракту та факту перебування автомобіля у Підприємства, застосування якого, в разі його затвердження судом (пункт 1 частини шостої статті 238, частина перша статті 239 ГПК), привело б до реального відновлення прав позивача.
78. Отже, проаналізувавши зміст наведених постанов, Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника, що оскаржувані судові рішення в частині первісного позову прийняті без урахування висновків щодо застосування статті 16 ЦК у подібних правовідносинах у наведених вище постановах, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у вказаних справах і у справі, яка переглядається, є різними. У кожній із зазначених справ суди виходили з різних обставин справи, умов договорів, зобов`язань, про примусове виконання яких просить позивач, та фактично-доказової бази, тобто, дійшли певних висновків з урахуванням конкретних обставин справи.
79. Відповідно, порівнювані постанови не є подібними за змістовим критерієм.
80. Також скаржник зазначає про неврахування судами висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, відповідно до якого застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
81. Втім, наведені доводи колегія суддів вважає також безпідставними, оскільки у кожній з наведених справ відповідні рішення були ухвалені з урахуванням конкретних предмету та підстав позову, доводів сторін та наданих ними доказів, предмету їх доказування, а також фактично-доказової бази (встановлених судами обставин справи і зібраних та досліджених в них доказів), зокрема з урахуванням того, що:
- у справі №338/180/17 Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що оскільки дії сторін свідчать про те, що договір підряду фактично був ними укладений, з метою ефективного захисту порушеного права суди мали вирішити питання щодо наслідків часткового виконання сторонами вказаного договору, а саме: задовольнити вимогу відповідача про стягнення коштів, які становлять різницю між перерахованим позивачем авансом і вартістю доставлених брусів та відмовити у задоволенні вимоги про визнання укладеним договору підряду;
- у справі №905/1926/16 Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що заявлена позивачем у цій справі вимога про зобов`язання відповідача надати акт приймання-передачі електроенергії за відповідним договором купівлі-продажу не відповідає способам захисту прав, встановленим чинним законодавством, і, як наслідок, не приводить до поновлення порушеного права позивача;
- у справі №569/17272/15-ц Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що не всі із зазначених способів захисту можуть застосовуватись при порушенні особистих немайнових і майнових прав інтелектуальної власності, належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення, зокрема зауважила, що позовна вимога позивача 1, який звернувся до суду за захистом особистого немайнового права, про публікацію у пресі інформації про допущене порушення, відповідає належному способу захисту вказаного особистого немайнового права інтелектуальної власності на твір; позовна вимога відповідача-2, який звернувся до суду за захистом свого виключного майнового права, про стягнення компенсації відповідає належному способу захисту виключного майнового права, оскільки має економічний зміст, тоді як вимога позивача-2 про публікацію у пресі інформації про допущене порушення не приведе до поновлення майнової сфери позивача, адже виключне майнове право дозволяти використання твору не може бути захищене шляхом опублікування повідомлення про порушення
82. Суть наведеного скаржником висновку Верховного Суду зводиться до необхідності суду під час вирішення кожного спору надавати оцінку обставинам того чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача, з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
83. Як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій, надавши оцінку суті спірних правовідносин з урахуванням усіх особливостей та конкретних обставин справи №910/6490/25, дійшли висновку, що позовні вимоги Підприємства про зобов`язання Товариства виконати умови форвардного контракту на продаж майна шляхом продажу транспортного засобу покупцю (Підприємству) не є належним та ефективним способом захисту можливих порушених прав позивача чи його охоронюваних законом інтересів. Водночас суди не робили висновків щодо підходу до визначення ефективності обраного позивачем способу захисту та необхідності встановлення цих обставин при вирішенні справи, які б не відповідали наведеній скаржником правовій позиції Верховного Суду.
84. З огляду на наведене, проаналізувавши зміст усіх визначених скаржником постанов у аспекті доводів касаційної скарги та висновків судів попередніх інстанцій у цій справі в частині вирішення первісних позовних вимог, Суд зазначає про те, що висновки Верховного Суду в наведених скаржником постановах (в цілому або в зазначеній ним частині) та у цій справі не можуть вважатися в цьому випадку подібними як через відмінність за суб`єктним складом, предметом, підставами позовів, відповідним правовим регулюванням та встановленими судами фактичними обставинами, так і за змістовим критерієм через відмінність спірних питань, що формують зміст правовідносин з урахуванням їх специфіки, що, в свою чергу, виключає подібність правовідносин у вказаних справах.
85. Наведене свідчить, що визначена скаржником підстава касаційного оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2025 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог у справі №910/6490/25, не знайшла свого підтвердження, що є підставою для закриття цього касаційного провадження на підставі пункт 5 частини першої статті 296 ГПК.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги та розподіл судових витрат
86. Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини першої статті 296 ГПК).
87. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 ГПК, скаржник не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, колегія суддів, відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі №910/6490/25 за касаційною ДСГП "Ліси України".
88. З огляду на те, що Верховний Суд закриває касаційне провадження за касаційною скаргою ДСГП "Ліси України", судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК покладається на скаржника.
Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 у справі №910/6490/25 в частині позовних вимог про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингфінанс" виконати умови форвардного контракту на продаж майна від 28.12.2021 шляхом продажу покупцю (Державному спеціалізованому господарському підприємству "Ліси України") транспортного засобу марки Renault, комерційний опис Duster, тип SR/RHD4/AB6BE00U0000, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, 2021 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 , за 67 071,00 грн, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий С.В. Бакуліна

Судді О.Р. Кібенко

В.І. Студенець