Номер провадження: 22-ц/813/1855/26 
Справа № 509/2408/23
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – перший заступник керівника Чорноморської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави, відповідачі - Таїровська селищна рада Одеського району Одеської області, ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника Воронцова Віктора Геннадійовича
на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 лютого 2025 року, ухвалене Овідіопольським районним судом Одеської області, у складі: судді Гандзія Д.М. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом першого заступника керівника Чорноморської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави до Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області та ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачки - ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та повернення земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

03 травня 2023 року Перший заступник керівника Чорноморської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави звернувся до суду з названим позовом, в якому із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на ст. 131-1 Конституції України, ст. 21, 257, 267, 321, 393 ЦК України, ст. 21 ЗК України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» просив суд:
- визнати незаконним та скасувати рішення Сухолиманської сільради від 07.08.2018 № 991 «Про надання у власність громадянці ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Сухий Лиман, Одеський (Овідіопольський) район Одеської області, яким затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,0500 га, із кадастровим номером 5123784200:02:002:2039, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) розташованою за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію права власності земельної ділянки за № 61402438 від 05.11.2021 з одночасним припиненням права власності земельної ділянки (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1621242851237) кадастровий номер 5123784200:02:002:2039 за ОСОБА_1 ;
- зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5123784200:02:002:2039 на користь Таїровської селищної ради Одеський район (колишній Овідіопольський район) Одеської області, площею 0,0500 га;
- стягнути з ОСОБА_1 та Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області на користь Одеської обласної прокуратури в рівних частках судовий збір у розмірі 8052 грн.
Позов обґрунтований тим, що згідно з листом Одеської обласної державної адміністраціі № 17/5/01/46/1010/2-21 від 05.02.2021 за даними Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор`я та нижнього Дунаю - Сухолиманський ставок № 3, площею 14,1 га, де знаходиться спірна земельна ділянка, розташований на території Прилиманської сільської ради і належить до водних об`єктів місцевого значення відноситься до малих річок та відповідно до ст. 88 ВК України, ширина прибережної захисної смуги водного об`єкту Сухолиманський ставок № 3, становить 50 метрів вздовж урізу води. При цьому, в прибережній захисній смузі водного об`єкту Сухолиманський ставок № 3, де знаходиться спірна земельна ділянка, її межі проходять по території с. Сухий Лиман, колишніх землях Сухолиманської сільської ради – на сьогодні Таїровська селищна рада (ОТГ), та відстань від межі земельної ділянки до урізу води становить 17 м, що суперечить приписам ст. 61 ЗК України та ст. 89 ВК України, якими встановлено заборону на розорення земель (крім підготовки грунту для залуження і заліснення), а також садівництво та городництво, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), в тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів та інше. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання підлягають винесенню з прибережних захисних смуг (т. 1, а.с. 1-21).
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 лютого 2025 року позов Першого заступника керівника Чорноморської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави до Таїровської селищної ради Одеськог району Одеської області та ОСОБА_1 , за участю 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору на боці відповідачки ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування органу місцевого самоврядування та повернення земельної ділянки – задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано рішення ХХХ сесії VII скликання Сухолиманської сільської ради від 07.08.2018 р. № 991-VII «Про надання у власність громадянці ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в селі Сухий Лиман, Одеського (Овідіопольського) району Одеської області, яким затверджено проект землеустрою з передачею ОСОБА_2 у власність земельної ділянки, площею 0,0500 га, з кадастровим номером 5123784200:02:002:2039, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .
Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію права власності земельної ділянки за № 61402438 від 05.11.2021 р. з одночасним припиненням права власності на земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1621242851237, номер запису про право власності : 44879469) кадастровий номер 5123784200:02:002:2039 за ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_1 ).
Зобов`язано ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_1 ) повернути на користь Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області район - земельну ділянку, площею 0,0500 га, з кадастровим номером 5123784200:02:002:2039, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) розташованою за адресою : АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти позову – відмовлено.
Вирішено питання судових витрат (т. 2, а.с. 199-212).
В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13.02.2025, застосувати наслідки спливу строку позовної давності, відмовити у задоволенні позовних вимог.
Доводами апеляційної скарги є те, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів в обґрунтування того, що земельна ділянка перебуває на території, яка відноситься до прибережної захисної смуги Сухолиманської сільської ради № 3 та, відповідно, що оскаржуване рішення Сухолиманської сільської ради № 991 від 07.08.2018 є таким, що як на момент свого ухвалення, так і на момент звернення з цією апеляційною скаргою – було та залишається незаконним. Суд помилково відніс земельну ділянку до об`єкта, який знаходиться у межах прибережної захисної смуги та ухвалив рішення на підставі неналежного, недостовірного та недостатнього доказу, яким є Технічний звіт, чим порушив норми ст. 77, 79-80 ЦПК України.
Звертає увагу, з посиланням на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 07.09.2020 у справі № 917/468/19 на те, що прокурор, звертаючись до суду із позовом та, адресуючи свої вимоги до Таїровської селищної ради, фактично ототожнив відповідача з позивачем і в такому випадку розгляд заявленого позову в цій частині є неможливим за відсутності спору як такого. 
Вважає, що органами прокуратури, всупереч встановленому обов`язку з підтвердження їх повноважень на представництво інтересів держави у даному конкретному випадку, не дотримано головного аспекту для звернення до суду – не доведено підстав для представництва локальних інтересів держави. Єдиним доказом, відповідно до якого Чорноморська окружна прокуратура відносить Таїровську селищну раду до кола осіб, права якої порушені та яка має відреагувати на порушення, є лист за вих. № 63-2705ВИХ-21 від 30.06.2021. Поряд з цим, незважаючи на таке визначення, позивач не додає жодних доказів на підтвердження того, що вказаний лист взагалі подавався на розгляд Таїровської селищної ради. Не містить надана в якості додатку до позову копія, у тому числі, штампу вхідної кореспонденції Таїровської селищної ради. У зв`язку з цим, неможливим є визначення того, чи є поінформованим суб`єкт, якого Чорноморська окружна прокуратура відносить до суб`єктів, чиї права порушені внаслідок прийняття оспорюваного рішення № 991 від 07.08.2018, про волю представників прокуратури на представлення їх інтересів.
Крім того, зазначає, що відповідач ОСОБА_1 не є належним чином повідомленою щодо наявності провадження у справі № 509/2408/23, відповідно – не має можливості належним чином захистити своє право у рамках справи, яка розглядається.
Серед іншого, скаржник зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки представники органів прокуратури, які були процесуальними керівниками у кримінальному провадженні № 12019160380001296, не могли не знати з 09.08.2019 про можливе порушення прав Сухолиманської територіальної громади, а з позовом звернулися лише на початку травня 2023 року, зі спливом більш як 3,5 років з початку досудового розслідування (т. 3, а.с. 1-31).
У відзиві на апеляційну скаргу заступник керівника Чорноморської окружної прокуратури просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін, зазначаючи, що безпідставними є доводи про те, що спірна земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду, оскільки за результатами проведення геодезичних робіт, висвітлених у технічному звіті, наявні викопіювання з коригування планово-картографічних матеріалів та викопіювання з Державного земельного кадастру на 25.05.2020 та інші картографічні матеріали щодо розташування спірної земельної ділянки безпосередньо в прибережній захисній смузі водного об`єкту Сухолиманський ставок № 3 (17 м від межі земельної ділянки до урізу води).
Зазначає, що Таїровська селищна рада є органом, який мав би захищати інтереси держави (суспільства, територіальної громади) від неправомірних діянь в суді, але не може здійснити такий захист, оскільки є правопорушником у спірних правовідносинах, а порушення інтересів держави стали наслідком дій та рішень (прийняття оспорюваного рішення) зазначеного уповноваженого органу, який визначений відповідачем. Тому, в даному випадку, позов подано прокурором саме в інтересах держави.
Щодо спливу строку позовної давності прокурор зазначив, що такий не пропущений, оскільки його перебіг зупинено на підставі п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (т. 3, а.с. 44-54).
У судовому засіданні 05.05.2026 прокурор Одеської обласної прокуратури – Савицький Д.С. проти задоволення апеляційної скарги заперечував.
Інші учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, позивач перший заступник керівника Чорноморської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави та відповідач Таїровська селищна рада Одеського району Одеської області – у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, оскільки судові повістки-повідомлення на 05.05.2026 отримали в електронних кабінетах підсистеми «Електронний суд» 16.03.2026 о 07:20:25 та 07:24:34 відповідно, що підтверджується довідками про доставку електронного документа (т. 3, а.с 82, 83), відповідач ОСОБА_1 – у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128, оскільки судова повістка-повідомлення на 05.05.2026 повернулася до суду із відміткою «адресат відсутній за вказною адресою» (т. 3, а.с. 84-86), третя особа ОСОБА_2 – у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, так як її повноважний представник ОСОБА_3 судову повістку-повідомлення на 05.05.2026 отримав в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 16.03.2026 о 07:20:11, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (т. 3, а.с. 82зв.), до судового засідання не з`явилися.
05.05.2026 від представника третьої особи ОСОБА_2 – ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що представник скаржника не має можливості представляти інтереси ОСОБА_2 через працевлаштування та часткову зайнятість на робочому місці з 8:30 по 12:30 год. Звертає увагу суду на те, що вказана обставина не була передбачуваною, оскільки обставина його працевлаштування мала місце 31.03.2026 - значно пізніше дати минулого судового засідання по справі № 509/2408/23, коли була можливість передбачити та узгодити дату засідання, з урахуванням вказаної обставини.
Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів відхиляє таке, зазначаючи наступне.
Справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з березня 2025 року, апеляційне провадження відкрито 17.03.2025, передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляду справи апеляційної скарги сплинув 17 травня 2025 року, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи, у тому разі і позивач.
Участь скаржника та його представника в суді апеляційної інстанції не визнавалася судом обов`язковою. Свої міркування щодо позовних вимог та законності рішення суду першої інстанції скаржник виклав в першій на стадії апеляційного перегляду заяві по суті справи – в апеляційній скарзі (т. 3, а.с. 1-20).
Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.
Заявник (представник скаржника) не навів у своїй заяві обставин, які б перешкоджали розглянути справу за його відсутності. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що представник скаржника отримав судову повістку-повідомлення на 05.05.2026 в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 16.03.2026 о 07:20:11, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (т. 3, а.с. 82зв.).
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що клопотання ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню.
Вказане в силу вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи та вирішенню процесуальних питань.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У пунктах 116-119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20) закріплено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша, третя статті 89 ЦПК України).
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи пітверджено, що Чорноморською окружною прокуратурою під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12019160380001296 від 09.08.2019 за ознаками вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 364 КК України за фактом незаконного вибуття у приватну власність земель прибережної захисної смуги, виявлено порушення законодавства під час розпорядження земельними ділянками територіальної громади с. Сухий Лиман, Одеського району (колишній Овідіопольський район) Одеської області (т. 1, а.с. 23).
Відповідно до наказу Генерального прокурора України № 40 від 17.02.2021 «Про день початку роботи окружних прокуратур» з 15.03.2021 розпочато роботу Чорноморської окружної прокуратури, яка є правонаступником Іллічівської місцевої прокуратури.
Рішенням Сухолиманської сільської ради від 07.08.2018 № 991 «Про надання у власність громадянці ОСОБА_4 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в селі Сухий Лиман, Одеського району (колишній Овідіопольський район) Одеської області», затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_4 у власність земельну ділянку площею 0,0500 га, із кадастровим номером 5123784200:02:002:2039, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) розташованою за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 26).
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінила власне ім?я на ОСОБА_5 - згідно свідоцтва про зміну імені . Серія НОМЕР_2 від 30.11.2017, що видав Приморський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 122 (т. 1, а.с. 24).
ОСОБА_5 на підставі вищевказаного рішення проведено державну реєстрацію права власності зазначеної земельної ділянки.
В подальшому, ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу № 933 від 05.11.2021 відчужила належну їй земельну ділянку площою 0,0500 га, із кадастровим номером 5123784200:02:002:2039, для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель (присадибна ділянка) розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , якою зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петковою Н.М. (індексний номер рішення: 61402438 від 05.11.2021).
Вказане підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 329049767 від 13.04.2023, отриманою на підставі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (а.с. 78-79 т. 1).
За повідомленням Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор?я та нижнього Дунаю № 08-24/02-163 від 15.02.2021 установлено, що паспорт на даний водний об?єкт Сухолиманський ставок № 3 не розроблявся (т. 1, а.с. 27).
Згідно листа Одеської обласної державної адміністрації № 17/5/01/46/1010/2-21 від 05.02.2021, за даними Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор?я та нижнього Дунаю, Сухолиманський ставок № 3 площею 14,1 га розташований на території Прилиманської сільської ради належить до водних об?єктів місцевого значення відноситься до малих річок та відповідно до ст. 88 Водного кодексу України, ширина прибережної захисної смуги водного об?єкту Сухолиманський ставок № 3, становить 50 метрів вздовж урізу води (т. 1, а.с. 29).
В прибережній захисній смузі водного об?єкту Сухолиманський ставок № 3, знаходиться спірна земельна ділянка, межі якої проходять по території с. Сухий Лиман, колишніх землях Сухолиманської сільської ради – тепер Таїровська селищна рада (ОТГ). Відстань від межі земельної ділянки до урізу води становить 17 м (т. 1, а.с. 36).
Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу повернення Таїровській селищній раді спірної земельної ділянки, яка відноситься до земель водного фонду, під час передачі якої у власність, на думку позивача, Сухолиманська сільська рада вийшла за межі наданих їй повноважень, змінила цільове призначення земельної ділянки, через що первісний набувач ОСОБА_2 не набула на неї права власності у визначений законом спосіб, тому не мала права нею розпоряджатися та відчужувати на користь відповідача ОСОБА_1 . 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив із обгрунтованості позовних вимог протягом розгляду справи.
Переглядаючи справу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до частини першої статті 19 ЗК України (тут і далі – в редакції станом на час виникнення спірних правоводносин) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі водного фонду.
Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.
Таким чином, до земель водного фонду України належать землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.
Чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
Згідно з приписами статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Відповідно до статті 61 ЗК України, статті 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.
Отже, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється спеціальний порядок надання й використання.
Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони (стаття 1 ВК України).
Розміри прибережних захисних смуг визначені статтею 60 ЗК України та статтею 88 ВК України.
Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється (частини другі статей 60 ЗК України, 88 ВК України).
Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.
Відповідно до статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
У статті 59 ЗК України визначено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів).
Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких органи місцевого самоврядування та органи виконавчої влади можуть їх передавати у користування громадян.
З огляду на наведене, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.
В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово підкреслювала те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року в справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14- 1цс18), у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року в справі № 504/2864/13-ц) (провадження № 14-452цс18), у пункті 80 постанови від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та у пункті 96 постанови від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 12, частина перша статті 81 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка як на момент її відведення, так і на сьогодні, розташована в прибережній смузі водного об`єкту Сухолиманського ставку № 3, межі такої земельної ділянки проходять по території с. Сухий Лиман, колишніх землях Сухолиманської сільської ради – тепер Таїровської селищної ради (ОТГ), відстань від межі земельної ділянки до узрізу води становить 17 м.
Правова позиція щодо неможливості відведення у приватну власність земель водного фонду викладена також і у постанові Верховного Суду України від 12.11.2014 у справі № 6-179цс14.
Таїровська селищна рада Овідіопольського (Одеського) району Одеської області - утворена в грудні 2017 року відповідно до Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» внаслідок об?єднання Таїровської селищної ради та Сухолиманської сільської ради, а рішенням Таїровської селищної ради № 400-VII від 19 серпня 2016 року вирішено об`єднатися територіальним громадам сіл Балка, Лиманка та селища міського типу Таїрове Таїровської селищної ради Овідіопольського району з територіальною громадою села Сухий Лиман Сухолиманської сільської ради Овідіопольського району в Таїровську селищну об?єднану територіальну громаду з центром у селищі міського типу Таїрове Овідіопольського району.
Зокрема, вказаним рішенням правонаступником активів і пасивів (зобов`язань) сільської та селищної рад, що об`єднуються, визначено - Таїровську селищну об?єднану територіальну громаду, утворену внаслідок добровільного об`єднання. Аналогічне рішення № 392-VII від 06.06.2017 винесено Сухолиманською сільською радою.
Суд встановив під час розгляду справи, що факт порушення вимог земельного та водного законодавства на території Сухолиманської сільської ради в складі Таїровської селищної ради Одеського району підтверджується Технічним звітом, складеним сертифікованим інженером-геодезистом, інженером–землевпорядником ФОП ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 30-74).
Щодо доводу апеляційної скарги про ненадання позивачем належних, допустимих та достатніх доказів в обґрунтування того, що земельна ділянка перебуває на території, яка відноситься до прибережної захисної смуги Сухолиманської сільської ради № 3, то колегія суддів виходить з того, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтверджувала висновки Верховного Суду України, викладені, зокрема, у постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-175цс14 і від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14, про те, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини прямо передбачене нормами закону. Тому відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає її відсутність за наявності встановлених законом розмірів і не вказує на правомірність передання в оренду чи у власність земельної ділянки, що підпадають під нормативно визначену 50-метрову зону від узрізу води (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц).
З огляду на це помилковим є довід апеляційної скарги про покладення в основу рішення недостовірного та недостатнього доказу, яким заявник вважає Технічний звіт, а порушення при цьому норм ст. 77, 79-80 ЦПК України відсутнє.
Оскільки спірна земельна ділянка в силу вимог закону відноситься до земель водного фонду водного об`єкту місцевого значення, тому судом вірно застосовано до виниклих спірних правовідносин сторін норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а саме – Земельного та Водного Кодексів України та зроблено правильний висновок про неможливість її передачі у власність відповідачам.
Щодо доводу апеляційної скарги про незаконність оскаржуваного рішення в частині скасування рішення Сухолиманської сільської ради № 991 від 07.08.2018 через помилковість віднесення судом спірної земельної ділянки до об`єкта, який знаходиться у межах прибережної захисної смуги, то з цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
Своє звернення до суду в інтересах держави прокурор обгрунтовує порушенням прав та законних інтересів Сухолиманської територіальної громади, сільською громадою якої порушено вимоги Земельного та Водного Кодексу України.
Оскільки зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, у такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу, допоки триватиме порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.
Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.
Зазначені висновки щодо належного способу захисту порушеного права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17-ц (провадження № 14-317цс19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначила, що питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), на яку посилалася заявниця у касаційній скарзі. Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції, Велика Палата Верховного Суду вважала за доцільне частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.
У постановах від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду, тобто на вказану вимогу не поширюється позовна давність.
Відтак, встановивши факт належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, суд обґрунтовано виходив із обгрунтованості позовних вимог в частині зобов`язання останнього набувача повернути спірну земельну ділянку, оскільки прокурор по суті пред`явив негаторний позов, про що свідчить, серед іншого, і зміст позовної заяви, виклад обставин та правові норми, на які посилався прокурор (постанова Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 317/1168/20 (провадження № 61-17939св21)).
Натомість, щодо вимоги прокурору про визнання недійсним та скасування рішення Сухолиманської міської ради від 07.08.2018 № 991 про надання у власність первісному набувачу – відповідачці ОСОБА_2 спірної земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, то колегія суддів бере до уваги висновки, зроблені у постанові ВС КГС від 13 лютого 2025 року у справі № 920/715/23 (задоволення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення сільради вже після його виконання (реалізації), а саме – «після укладення на його підставі договорів оренди, не може призвести до захисту/поновлення прав на земельні ділянки, тобто такі позовні вимоги не є ефективним способом захисту права».
Так само і щодо вимог прокурора про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме мано, то колегія суддів зазначає, що оскільки по справі йдеться саме про захист прав територіальної громади як землевласника, то достатнім та ефективним способом захисту таких є саме негаторний позов, задоволення якого призведе до поновлення порушених прав Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області.
Є помилковим довід апеляційної скарги про недотримання прокурором вимог закону щодо підтвердження його повноважень на представництво інтересів держави у даному випадку, у тому разі і через ненадання доказів повідомлення про таке Таїровської селищної ради, а також через фактичне ототожнення прокурором відповідача з позивачем, яким є Таїровська селищна рада, що свідчить про неможливість розгляду позову через відсутність спору як такого. 
Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно із абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункт 76)). Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзац другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). А відповідно до абзаців першого та другого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18, крім іншого, зроблено висновок про те, що прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:
– відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
– орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову). Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього кодексу (абзац третій тієї ж статті).
За змістом статей 13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Прокурор, звертаючись з позовом, наголошував на особливому режимі прибережних захисних смуг, їх значенні у формуванні водно-екологічного правопорядку та забезпеченні екологічної безпеки населення України; указав на необхідність захисту як інтересів територіальної громади, позбавленої права власності на земельну ділянку, так і публічного, суспільного інтересу як інтересу державного з огляду на вимоги статті 1, 19, 20, 21, 58, 59, 60, 62, пункту «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України, статі 3, 4, 88-90 ВК України.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Матеріали справи містять достатні та допустимі докази скерування прокурором на адресу Таїровської селищної ради, яка і є органом, уповноваженим державною здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах в частині розпорядження спільною земельною ділянкою, яка є відповідачем по даній справі, листа про вжиття заходів реагування щодо усунення зазначених порушень № 63-2705 вих-21 від 30.06.2021, а відсутність відповіді на таке не свідчить про невиконання прокурором вказанимх вимог закону.
Оцінюючи наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном, суд вірно врахував практику Верховного Суду у справах цієї категорії.
Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність чи у довготривалу оренду, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте, поведінка особи, в якої майно витребовується.
В цій справі «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою повернути спірну земельну ділянку з незаконного володіння останнього набувача ОСОБА_1 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - розпорядження й користування землями водного фонду, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення державі земельної ділянки. «Суспільним», «публічним» інтересом у вимогах прокурора можна вважати також забезпечення охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення, та інших дій, які можуть погіршити його природний стан, завдавати шкоди здоров`ю людей, спричинити зменшення рибних запасів та інших об`єктів водного промислу, завдати інших екологічних проблем.
Як зазначено вище, заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу. В силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Наявність державної реєстрації права власності за порушником та фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не призводять до правомірного заволодіння такою ділянкою.
Апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить доводів, які б безспірно спростовували встановлені судом першї інстанції обставини щодо належності спірної земельної ділянки з кадастровим номером 5123784200:02:002:2039 до земель водного фонду.
В силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки як заявниця ОСОБА_5 , так і наступний набувач ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, могли б і повинні були знати про те, що вказана ділянка ймовірно належить до водного фонду, а набуття у приватну власність такої земельної ділянки є неможливим. Вказану земельну ділянку ОСОБА_5 набула на безоплатній основі. Отже, повернення на користь держави земельної ділянки наступним набувачем не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки права такого можуть бути захищені в межах відплатного договору купівлі-продажу.
За встановлених у цій справі обставин суд дійшов вірного висновку, що задоволення позову не може бути визнано непропорційним втручанням у права відповідачки в контексті положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Не охоплюється повноваженнями заявника її твердження про необізнаність відповідачки ОСОБА_1 щодо наявності провадження у справі № 509/2408/23 та позбавлення останньої належним чином захистити своє право у рамках справи, яка розглядається, оскільки вказаний відповідач не уповноважував заявницю на представництво її інтересів в суді. 
З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України судом отримано інформацію Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, згідно якої відповідач ОСОБА_1 зареєстрована з 21.01.2002 за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 125).
За вищевказаною адресою відповідачці надсилалися судові повістки, які поверталися до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 1, а.с. 128-129, 153-154, 186-187, 198-199, т. 2, а.с. 28-29, 108-109, 116-117, 151-152, 173-174), що з огляду на п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним сповіщенням відповідачки про розгляд справи.
Крім того, судом здійснено повідомлення відповідачки шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади у порядку, визначеному ч. 11 ст. 128 ЦПК України (т. 1, а.с. 160, т. 2, а.с. 45, 115, 158).
Вказане свідчить про використання судом першої інстанції всіх можливих способів належного сповіщення відповідачки про розгляд справи.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09 грудня 1994 року Серія A, № 303-A у справі «Руїз Торія проти Іспанії»).
Важливо наголосити, що низка рішень ЄСПЛ містить, розвиває та удосконалює підхід до обґрунтованості (вмотивованості) судових рішень.
ЄСПЛ наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення (рішення від 24 жовтня 2019 року у справі «Якущенко проти України», заява № 57706/10, пункт 28). До того ж, принцип належного здійснення правосуддя також передбачає, що судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони ґрунтуються (рішення у справах «Garcнa Ruiz v. Spain» [GC] (заява №30544/96, пункт 26), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23), «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58), «Бендерський проти України» (заява № 22750/02, пункт 42)).
У пункті 80 рішення від 12 лютого 2004 року у справі «Perez v. France» (заява № 47287/99) ЄСПЛ зазначив, що гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції право на справедливий судовий розгляд включає право сторін, що беруть участь у справі, представляти будь-які зауваження, які вони вважають доречними до їхньої справи. Оскільки метою Конвенції є забезпечення не теоретичних чи ілюзорних прав, а прав фактичних і ефективних (рішення у справі «Artico v. Italy», заява № 6694/74, пункт 33), це право можна вважати ефективним тільки в тому випадку, якщо зауваження були дійсно «заслухані», тобто належним чином враховані судом, який розглядає справу. Отже, дія статті 6 Конвенції полягає в тому, щоб, серед іншого, зобов`язати суд провести належний розгляд зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами у справі, неупереджено вирішуючи питання їх належності до справи (рішення у справі «Van de Hurk v. the Netherlands», заява № 16034/90, пункт 59).
Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у контексті обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Відповідно до п. 1-3 ч.1, абз. 1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням викладеного, встановлених колегією суддів порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права в частині щодо позовних вимог прокурора про визнання незаконним та скасування рішень Сухомолиманської сільської ради та рішення державного реєстратора, колегія суддів вважає, що рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 лютого 2025 року в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення ХХХ сесії VІІ скликання Сухолиманської сільської ради від 07.08.2018 р. № 991-VII «Про надання у власність громадянці ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в селі Сухий Лиман, Одеського (Овідіопольського) району Одеської області, яким затверджено проект землеустрою з передачею ОСОБА_2 у власність земельної ділянки, площею 0,0500 га, з кадастровим номером 5123784200:02:002:2039, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , та в частині позовних вимог про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію права власності земельної ділянки за № 61402438 від 05.11.2021 з одночасним припиненням права власності земельної ділянки (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1621242851237) кадастровий номер 5123784200:02:002:2039 за ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
В іншій частині рішення суду як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права на підставі ст. 375 ЦПК України слід залишити без змін.
Згідно з ч. 1 та 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною 6 цієї статті визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Як вбачається з матеріалів справи скаржник звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», на підтвердження чого до апеляційної скарги долучено копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 щодо призначення ОСОБА_5 2 групи інвалідності довічно (т. 3, а.с. 28).
З огляду на часткове задовлення вимог апеляційної скарги та звільнення скаржника від сплати судового збору, такий підлягає стягненню з Одеської обласної прокуратури на користь держави у розмірі 4026 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 лютого 2025 року в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення ХХХ сесії VІІ скликання Сухолиманської сільської ради від 07.08.2018 р. № 991-VII «Про надання у власність громадянці ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в селі Сухий Лиман, Одеського (Овідіопольського) району Одеської області, яким затверджено проект землеустрою з передачею ОСОБА_2 у власність земельної ділянки, площею 0,0500 га, з кадастровим номером 5123784200:02:002:2039, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) розташованою за адресою : АДРЕСА_1 , скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
У задоволенні позову першого заступника керівника Чорноморської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави до Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області та ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачки - ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення ХХХ сесії VІІ скликання Сухолиманської сільської ради від 07.08.2018 р. № 991-VII «Про надання у власність громадянці ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 , яким затверджено проект землеустрою з передачею ОСОБА_2 у власність земельної ділянки, площею 0,0500 га, з кадастровим номером 5123784200:02:002:2039, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) розташованою за адресою : АДРЕСА_1 відмовити.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Стягнути з Одеської обласної прокуратури (ЄДРПОУ 03528552, адреса: вул. Італійська, 3, м. Одеса, 65026) на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4026 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький