Справа № 740/2497/26 	Головуючий у 1 інстанції Роздайбіда О. В. 	
Провадження № 33/4823/572/26 	  	
Категорія - ч. 1 ст. 173-2 КУпАП 	  	

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2026 року 	місто Чернігів	

Суддя Чернігівського апеляційного суду  Олійник М.Ю.
за участю:
особи, яка притягується 
до адміністративної відповідальності   ОСОБА_1 
потерпілого       ОСОБА_2 
розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 травня 2026 року про притягнення до адміністративної відповідальності: 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , 
за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП,

в с т а н о в и в:

1.Короткий зміст оскаржуваної постанови.
Постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 травня 2026 рокуОСОБА_1 визнана винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП і на неї накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн, а також стягнено на користь держави судовий збір у розмірі 665, 60 грн.
В постанові суду зазначено, що 20.04.2026 о 10 год 00 хв ОСОБА_1 за місцем проживання вчинила домашнє насильство відносно свого чоловіка ОСОБА_2 , що полягало в погрозах вигнати з квартири та виражалася нецензурною лайкою, внаслідок чого була завдана шкода психічному здоров`ю потерпілого, чим вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

2.Вимоги та доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати постанову Ніжинського міськрайонного суду від 21 травня 2026 року та закрити провадження відносно неї.
На обґрунтування своїх вимог вона зазначила, що ніяких правомірних дій щодо свого чоловіка не вчиняла, а саме насильство фізичного та психологічного характеру, та не висловлювалась нецензурною лайкою і тим паче не виганяла його з квартири. 
ОСОБА_1 просила звернути увагу, що в матеріалах справи відсутні достатні докази вчинення нею адміністративного правопорушення, а наявні в справі матеріали базуються лише на припущеннях старшого інспектора Лаврінцева І.В., який складаючи протокол прийняв до уваги лише усні пояснення ОСОБА_2 , який раніше вчиняв домашнє насильство відносно неї та щодо якого на теперішній час розглядається в суді справа за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Апелянт також вказала, що свідки в цій справі не встановлювались, будь-які інші письмові докази відсутні, а тому немає підстав для її притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

3. Позиції учасників судового провадження.
В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила скасувати постанову Ніжинського міськрайонного суду від 21 травня 2026 року, а провадження у справі закрити за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. Наголошувала, що домашнього насильства щодо колишнього чоловіка не вчиняла. При цьому зазначила, що саме вона неодноразово потерпала від його неправомірної поведінки. Пояснила, що на теперішній час їхній шлюб розірваний, а між ними триває спір щодо поділу спільного майна подружжя, у зв`язку з чим їхні взаємовідносини досить напружені.
Потерпілий ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін постанову Ніжинського міськрайонного суду від 21 травня 2026 року. Пояснив, що його колишня дружина дійсно вчиняла щодо нього домашнє насильство, зокрема погрожувала вигнати його з квартири та висловлювалася на його адресу нецензурною лайкою. Також зазначив, що квартиру, в якій вони спільно проживають, він придбав за кошти, отримані як одноразову грошову допомогу у зв`язку з пораненням, отриманим під час проходження військової служби.

4. Оцінка доводів апеляційної скарги та мотиви апеляційного суду.
Відповідно до вимог статей 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.
Суд першої інстанції не в повному обсязі дотримався зазначених вимог закону.
Так, в оскаржуваній постанові зазначено, що факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення підтверджується: протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД № 945316 від 07.05.2026, протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 21.04.2026, письмовими поясненнями ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , долученими до матеріалів справи.
Водночас суд обмежився лише переліком зазначених доказів, не розкривши їх змісту та не навівши мотивів, з яких дійшов висновку про їх належність, допустимість, достовірність і достатність для підтвердження винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення.
Крім того, поза увагою суду залишилися письмові заперечення ОСОБА_1 , у яких вона категорично заперечувала факт вчинення інкримінованого їй правопорушення. Також суд не надав належної оцінки поясненням потерпілого ОСОБА_2 , який стверджував, що саме колишня дружина вчинила щодо нього домашнє насильство. При цьому судом не усунуто суперечності між зазначеними поясненнями та не наведено мотивів, з яких одним доказам надано перевагу над іншими, незважаючи на їх взаємовиключний характер.
За таких обставин висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_1 не можна визнати достатньо мотивованими та такими, що ґрунтуються на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні обставин справи.
Частина 1 статті 173-2 КУпАП передбачає відповідальність за вчинення насильства в сім`ї, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Відповідно до п. 3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017 № 2229-VІІІ, під домашнім насильством слід розуміти діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство (п.14 ч.1 ст.1 вказаного вище Закону), як форма домашнього насильства, включає в себе словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Таким чином, зі змісту наведених норм законодавства вбачається, що психологічне домашнє насильство, яке утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, має місце не в кожному випадку словесних образ, погроз чи інших конфліктних висловлювань між членами сім`ї або особами, які перебувають чи перебували у сімейних відносинах.
Для кваліфікації таких дій як домашнього насильства необхідно встановити, що словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування або інші діяння психологічного характеру були спрямовані на обмеження волевиявлення постраждалої особи та викликали у неї побоювання за власну безпеку чи безпеку інших осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди її психічному здоров`ю.
Отже, самі по собі нецензурні висловлювання, образи чи неприязні словесні конфлікти не є безумовною підставою для висновку про вчинення домашнього насильства. Такі дії можуть утворювати склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, лише за умови доведеності їхнього негативного впливу на психічний стан постраждалої особи та настання наслідків, визначених законодавством про запобігання та протидію домашньому насильству.
Апеляційний суд зазначає, для того, щоб відрізнити насильство від конфлікту, необхідно звернути увагу на те, що насильство є результатом свідомих дій людини і характеризується такими основними ознаками: умисність; спричинення шкоди; порушення прав і свобод людини; значна перевага сил (фізичних, психологічних, економічних, чи пов`язаних з вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство.
Насильство - це умисні дії однієї або кількох осіб, що спричиняють шкоду іншій особі, порушують права і свободи та відбуваються в умовах значної переваги сил тих, хто скоює ці дії, що унеможливлює самозахист особи, котра страждає від цих дій. Якщо у вказаних діях відсутня хоча б одна з наведених ознак, такі дії не є насильством.
Конфлікт - це зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби. Під час конфлікту часто відсутні одна чи кілька вищеперерахованих ознак.
У ході апеляційного розгляду встановлено, що між ОСОБА_1 та її колишнім чоловіком ОСОБА_2 дійсно склалися конфліктні відносини. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень учасників провадження, нещодавно між ними було розірвано шлюб, однак після цього вони продовжували спільно проживати в одній квартирі. Крім того, між колишнім подружжям триває спір щодо поділу спільного сумісного майна, що зумовлює напруженість у їхніх взаємовідносинах та періодичне виникнення конфліктних ситуацій.
Водночас сам по собі факт наявності конфлікту між колишнім подружжям не свідчить про вчинення адміністративного правопорушення. Матеріали справи не містять достатніх, належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували, що ввечері 20 квітня 2026 року саме ОСОБА_1 вчинила щодо свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 домашнє насильство, про яке йдеться у протоколі про адміністративне правопорушення.

5. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, оцінивши наявні докази, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст.ст. 245, 252, 280 КУпАП, не встановив усі фактичні обставини справи та всі обов`язкові ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, а тому дійшов помилкового висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого їй адміністративного правопорушення.
У відповідності до ст. 7 КУпАП, ст. 62 Конституції України, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням, інакше як на підставах і в порядку встановлених законом, особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно з п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
За таких обставин, постанову суду першої інстанції не можна визнати законною та обґрунтованою, вона підлягає безумовному скасуванню, а провадження у справі - закриттю, у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.
Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 травня 2026 року - задовольнити.
Постанову Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 травня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП - скасувати, а провадження у справі - закрити, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя М.Ю. Олійник