Справа №: 398/6754/25	

провадження №: 2/398/799/26
РІШЕННЯ
Іменем України 
"17" червня 2026 р. м. Олександрія
Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області 
у складі: головуючого судді Голосеніної Т.В.,
за участю секретаря судового засідання Шаповал І.Ф.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Олександрія в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -
ВСТАНОВИВ:
ТОВ «ФК «Гелексі» звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 13.01.2019 року №49037.
В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 13.01.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» (23.06.2025 назву було змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі») та ОСОБА_1 був укладений договір позики в електронній формі на умовах строковості, поворотності та оплатності. На підставі зазначеного вище договору відповідачу надано грошові кошти в якості позики у сумі 5000 грн., на умовах строковості, поворотності та оплатності. Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 0,01% в день, розмір комісії складає 1.9%, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу становить 3.0%. Відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином, довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем на дату подання позову складає 24721 грн., з яких: 5000 грн. – заборгованість за позикою; 19721 грн., – заборгованість по процентам та комісії за користування позикою (розрахунок заборгованості додається до позовної заяви).
Просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 24721,00 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2423,00 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.
Ухвалою від 14.11.2025 року відкрито провадження в справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
У визначений в ухвалі про відкриття провадження строк представник відповідача ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, згідно якого остання зазначила, що 13.01.2019р. між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №49037. Істотні умови: Сума кредиту: 5000 грн; Дата повернення: 04.02.2019 р. Відсоткова ставка: 0.01% в день. Комісія: 1,5% в день. 05.02.2019 року між ними було укладено додаткову угоду №1 від 04.02.2019 р., якою змінено дату повернення кредиту на 26.02.2019р. 02.03.2019р. було укладено ще одну додаткову угоду, якою теж було змінено дату повернення кредиту на 24.03.2019р. В позовній заяві ТОВ «ФК «Гелексі» просить стягнути заборгованість з ОСОБА_1 за кредитним договором №49037 від 13.01.2019р. у сумі 24 721 грн., яка складається із заборгованості за тілом - 5000 грн; заборгованості за відсотками та комісією - 19 721 грн. На підтвердження перерахування коштів відповідачці, за кредитним договором, позивач надав лист ТОВ «ФК «Елаєнс» № 49037 від 01.09.2025 р. проте представник відповідача звертає увагу суду, що вказаний лист від 01.09.2025 р., не є належним доказом підтвердження видачі відповідачці кредитних коштів, оскільки не відображає, що номер рахунку належить отримувачу, РНОКПП особи, отже з`ясувати кому були перераховані кошти неможливо. Враховуючи зазначене, вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, з огляду на недоведеність позивачем факту надання відповідачу кредиту в сумі, зазначеній в позовній заяві. В матеріалах справи відсутні докази верифікації банківської картки, на яку, начебто, здійснювалося перерахування коштів за договором і первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували переказ коштів ОСОБА_1 за кредитним договором №49037 від 13.01.2019 року. Позивач вказані докази суду не надав, хоча це є його процесуальним обов`язком у даній категорії справ. 
Відповідно до п. 1.1.2 Кредитного договору плата за користування позикою у вигляді: п.1.1.2.1 процентів складає 0,01% (одна сота відсотка) в день від поточного залишку позики; п.1.1.2.2 комісії складає 1,5% (одна ціла п`ять десятих відсотка) в день від початкового розміру позики відповідно пп.1.1.1. Договору. Відповідно до розрахунку заборгованості за №49037 від 13.01.2019., ТОВ «ФК «Гелексі» нарахувало відповідачу заборгованість з комісії у розмірі 19650,00 грн. З наданих позивачем документів неможливо визначити та встановити за які саме послуги надані кредитором, стягується комісія. При цьому сторона відповідача зазначає, що п. 1.1.2.2 Договору, який містить вказівку на сплату комісії за користування позикою за Договором у розмірі 1.5 % в день викладений некоректно, не дає розуміння випадків його застосування та суперечить п.1.1.2.1. При цьому звертаємо увагу на те, що до матеріалів справи долучено копію таблиці обчислення загальної вартості кредиту, відповідно до якої загальна вартість кредиту, з урахування додаткових угод, складає 6661 гривень. Тобто сума яку позивач пред`являє до стягнення не повинна перевищувати обумовлено кредитним договором. У зв`язку із вищевикладеним, Відповідач вважає, що нарахована кредитором комісія з обслуговування кредиту в розмірі 19 650 грн. є такою, що не відповідає принципу справедливості, добросовісності та розумності в розумінні Закону України «Про споживче кредитування».
Пунктом 1.1.2.1 Кредитного договору встановлено, що проценти складають 0,01% (одна сота відсотка) в день від поточного залишку позики; Кінцева дата повернення кредиту, з урахуванням всіх додаткових угод, встановлена на 24.03.2019 р. Тобто, нарахування відсотків за кредитним договором повинно було відбуватись в період з 13.01.2019 р (дата надання кредиту) по 24.03.2019 р. (дата повернення) з відсотковою ставкою 0.01% за день. 5000 (тіло) * 0.01% * 71 день = 35,5 грн (відсотки за користування кредитом). Таким чином, з урахуванням того, що відповідно до розрахунку заборгованості відповідачкою було сплачено на користь кредитора за кредитним договором №49037 від 13.01.2019р. 3 951,75 грн, загальна сума, яка може бути пред`явлена до стягнення, не повинна перевищувати: 5000(тіло) + 35,5 (відсотки) – 3 951, 75 = 1083,75 грн.
Просить у задоволенні позову ТОВ «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити в повному обсязі. Стягнути з ТОВ «ФК «Гелексі» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.
Представник позивача ОСОБА_3 подав відповідь на відзив, відповідно до якої зазначив, що у відзиві на позовну заяву відповідач не заперечує проти існування наступних юридичних фактів: 1) Укладення Кредитного договору з Позивачем; 2) Отримання кредитних коштів за Кредитним договором; 3) Наявність заборгованості за Кредитним договором. Беззаперечним є факт укладення між ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ГЕЛЕКСІ" та ОСОБА_1 за допомогою інформаційнотелекомунікаційної системи було укладено договір позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії №49037 від 13 січня 2019 року в електронній формі та невиконання Відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення позики. У своєму відзиві Відповідач не стверджує, що кредитні кошти не отримував, та не надає доказів, що заборгованість була погашена. Відповідно до пункт 8.3 договорів позики від 24.07.2018 №18421, від 28.08.2018 №24380, від 08.09.2018 №26487, від 12.10.2018 №31949, від 26.11.2018 №40258, невід`ємною частиною цього договору є «Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «ФК «Гелексі» (далі - Правила). Уклавши Договір, Позичальник підтверджує, що він ознайомлений з Правилами, повністю розуміє, погоджується із зобов`язується неухильно дотримуватись Правил та виконувати свої обов`язки, визначені Правилами. Так, Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «ФК «Гелексі» визначають порядок і умови надання товариством грошових коштів у позику. Правила розміщені на сайті товариства за посиланням: https://cashinsky.ua у загальному доступі для ознайомлення всіх зацікавлених осіб і є публічною офертою Товариства до укладення договору. 
Позивач не відкриває рахунки споживачам фінансових послуг та не здійснює їх обслуговування. Тому, з метою перерахування коштів Позичальникам, Позивач уклав договір з надавачем платіжних послуг - ТОВ “ФК “Елаєнс”. ТОВ “ФК “Елаєнс” (ТМ "ФОНДІ") є компанією , що мала право на надання платіжних послуг. На підставі договору №04/08-17-ПК від 04.08.2017 року ТОВ “ФК “Елаєнс” (ТМ "ФОНДІ") надавало «ФК «ГЕЛЕКСІ» послуги з переказу фізичним особам грошових коштів, без відкриття рахунку. Відповідно до змісту довідки наданої платіжним оператором, у результаті платіжної операції на картковий рахунок Позичальника, було успішно перераховано кошти. Кредитодавець не здійснює перерахування кредитних коштів Позичальникам зі своїх рахунків. На підтвердження перерахування кредитних коштів Позичальникам та зарахування платежів Позичальників за Кредитними договорами відповідні Посередники надають Кредитодавець довідки. Довідка ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» містить ключові реквізити (платник, отримувач за іменем, дата, сума, номер транзакції) і у сукупності з договором та розрахунком є належним доказом надходження коштів. Отже, грошові кошти було перераховано на картковий рахунок Відповідача. Звертаємо особливу увагу на те, що у випадку якщо відповідач заперечує належність йому карти/рахунку чи призначення платежу, це є питанням доказування, яке відповідач має підтвердити документально. Відповідач у відзиві не надав жодного документа, який би доводив, що карта з наведеним у довідці маскуванням належить іншій особі або що перерахування здійснено з інших підстав. Персональні дані позичальника (ПІБ, РНКОПП, реквізити паспорта, зареєстрована адреса місця проживання), необхідні для укладення договору, були отримані кредитором після самостійного повідомлення відповідачем. Іншого способу отримати персональні дані позичальника кредитор не мав.
Згідно пункту 1.1 Договору Позикодавець надає Позичальнику позику (надалі за текстом іменується – «позика» в усіх відмінках), а Позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору, в національній грошовій одиниці України – гривні, в сумі та строк: 1.1.1 сума позики 5000,0 грн. (надалі за текстом іменується – «сума позики» в усіх відмінках); 1.1.2 плата за користування позикою у вигляді: 1.1.2.1 процентів (надалі за текстом іменується – «процентна ставка» в усіх відмінках) складає 0,01% (одна сота відсотка) в день від поточного залишку позики; 1.1.2.2 комісії (надалі за текстом іменується – «комісійна винагорода» в усіх відмінках) складає 1,5 % в день від початкового розміру позики відповідно пп.1.1.1. Договору; 1.1.3 нарахування процентів за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. 1.1.4 нарахування комісії за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. 2.1 Строк дії Договору – до повного виконання Позичальником зобов`язань за Договором. У випадку прострочення терміну платежу зі сплати Заборгованості, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% (три відсотка) в день від суми позики за кожний день прострочення Відповідно до п. 4.3 Договору, Обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики Позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок Позичальника) до строку повернення позики, зазначеному в пп.1.1.5. Договору включно. Отже, Договором встановлено Проценти за користування позикою – пункт 1.1.2.1. Комісійна винагорода - пункт 1.1.2.2 Підвищену комісійну винагороду – пункт 5.3. З матеріалів справи вбачається, що заборгованість Відповідачем у встановлений договором строк не погашено. 
Зазначена позивачем сума на відшкодування витрат на правничу допомогу відповідає всім вищенаведеним критеріям. При цьому Позивач вважає суму витрат на професійну правничу допомогу, заявлену Відповідачем, завищеною і просить її зменшити. 
Позовні вимоги ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики просить задовольнити в повному обсязі.
Окрім цього, позивачем заявлено клопотання про витребування додаткових доказів.
Ухвалою суду від 11.12.2025 року клопотання представника позивача задоволено та витребувано в АТ КБ «Приватбанк» інформацію щодо зарахування на картковий рахунок відповідача суми позики.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до поданої заяви просить справу розглянути без його участі.
Представник відповідача у судове засідання також не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до поданої заяви просить справу розглянути без її участі.
В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, фіксація судового процесу на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що 13.01.2029 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Гелексі» та ОСОБА_1 , за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, було укладено договір позики № 49037 в електронній формі, який підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором 14544926. Між сторонами погоджено графік платежів до Договору позики №49037 від 13.01.2019 року, який також підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором 14544926.
Відповідно до умов договору визначено наступне сума позики 5000 грн., плата за користування позикою у вигляді процентів складає 0.01% в день від поточного залишку позики (п.1.1.2.1), комісії складає 1,5% в день від початкового розміру позики (п.1.1.2.2), строк повернення позики (термін платежу) 04.02.2019 року (п.1.1.5).
Відповідно до п.2.1 договору строк дії договору – до повного виконання позичальником зобов`язань за договором.
У подальшому між сторонами 04.02.2019 року укладено додаткова угода №1 до договору позики № 49037 від 13.01.2019 року, відповідно до якого між сторонами погоджено строк повернення позики (термін платежу) 26.02.2019 рік.
02.03.2019 року між сторонами укладено додаткову угоду №2 до договору позики №49037 від 13.01.2019 року, відповідно до якого між сторонами погоджено новий строк повернення позики (термін платежу) 24.03.2019 рік.
Вищезазначені додаткові угоди також підписані сторонами за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам ЗУ «Про електронну комерцію».
Відповідно до графіку платежів до Договору позики №49037 від 13.01.2019 року сума позики становить 5000 грн., проценти за користування позикою – 11 грн., комісійна винагорода за користування позикою 1650 грн., термін платежу 24.03.2019 рік, заборгованість за договором позики 6661 грн.
Крім того, позивачем також надано паспорт позики, який в свою чергу також підписаний відповідачем ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором 14544926.
Відповідно до розрахунку заборгованості, який надано позивачем в період з 13.01.2019 року по 01.08.2025 року вбачається, що відповідачем частково виконувалися умови договору позики, а саме 04.02.2019 року сплачено 1661 грн., 02.03.2019 року – 2290,75 грн.
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем ОСОБА_1 підписано договір позики та додаткові угоди шляхом їх підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
В силу вимог ч.1 ст.5 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.
Відповідно до вимог частин 1, 2 ст.6 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створенням електронного документа.
На підставі вимог частин 1, 2 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Викладене свідчить про належне укладення кредитного договору, шляхом проставляння електронного цифрового підпису сторін.
Аналогічна правова позиція сформована у цілому ряді постанов Верховного Суду. Так, у постанові від 16.12.2020 у справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув.
Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі ЗУ «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 та від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20.
Отже, між сторонами досягнута згода щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідно до вимог чинного законодавства між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 у встановленому законом порядку укладено електронний договір позики №49037 від 13.01.2019 року. 
Щодо заперечень відповідача про відсутність доказів зарахування суми позики на рахунок саме відповідача суд зазначає, що у матеріалах справи наявна довідка ТОВ «ФК «Елаєнс» від 01.09.2025 року №49037, відповідно до якої зазначено, що ТОВ «ФК «Елаєнс» на картковий рахунок отримувача було успішно перераховано грошові кошти: платник коштів ТОВ «ФК «Гелексі», отримувач коштів ОСОБА_4 , номер транзакції 1103271504, номер операції 124956998, дата проведення платежу 13.01.2019 рік, сума 5000 грн., платіжний засід карта, банк емітент Приватбанк, номер банківської карти отримувача коштів НОМЕР_1 .
Також, факт отримання коштів саме на карту відповідача підтверджується відповіддю АТ КБ «Приватбанк» від 13.01.2026 року відповідно до якої зазначено, що у банку на імя ОСОБА_1 емітовано карту № НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ), фінансовий номер телефону станом на 06.01.2026 рік НОМЕР_4 . Також, згідно наданої виписки, вбачається, що на зазначену карту відповідача 13.01.2019 року надійшло поповнення в розмірі 5000 грн.
Відповідачем здійснювалося часткове погашення кредиту та інших платежів встановлених договором зокрема процентів за користування кредитом (дати та суми платежів зазначені в розрахунку заборгованості), що в свою чергу підтверджує факт отримання кредиту.
Таким чином, заперечення відповідача щодо не підтвердження належними доказами факту отримання відповідачем суми позики не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.
Щодо стягнення з відповідача заборгованості з комісій.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено у такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення ч.1, ч.2, ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно із ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно із ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Як зазначено вище, 13.01.2019 року між ТОВ «ФК «Гелексі»» та ОСОБА_1 укладено договір позики, умовами якого визначено сплату щомісячної комісії – комісійної винагороди, в розмірі 1,5% в день від початкового розміру позики.
Графіком платежів, який підписаний відповідачем передбачено сплату комісійної винагороди у загальному розмірі 1650 грн.
При цьому, у договорі позики не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія комісійна винагорода. Матеріали справи також не містять доказів, що позичальник користувався такими послугами.
Ураховуючи, що позивачем не зазначено та не надано доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору позики, то положення пункту 1.1.2.2 договору позики щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати комісійну винагороду є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23 та від 09 лютого 2024 року у справі № 337/3703/22.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Тому, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача комісійної винагороди є неправомірною та задоволенню не підлягає.
Разом з тим, перевіряючи обґрунтованість заявленої позивачем до стягнення суми заборгованості за договорам позики, суд вважає, що нарахування процентів здійснено позивачем поза межами узгодженого між сторонами строку кредитування та в порушення законодавства.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 у справі справа № 444/9519/12 виклала правову позицію щодо змісту понять «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання», які згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
Згідно з умовами договору строк його дії становить до повного виконання позичальником зобов`язання за договором.
В п. 1.1.5 Договору позики №49037 від 13.01.2019 року сторонами визначено строк повернення позики (термін платежу) до 04.02.2019 року, проте, зазначений строк, за погодженням сторін, відповідно до додаткових угод було продовжено до 26.02.2019 року та до 24.03.2019 року.
Тобто, сторони погодили порядок і строки повернення кредиту, загальну вартість позики, порядок її повернення та відповідальність за порушення умов цього договору.
Відтак, у термін до 24.03.2019 року відповідач мав, зокрема, повернути позивачеві позику і сплатити проценти за користування позикою.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 по справі № 723/304/16-ц, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 по справі № 638/13683/15-ц, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, тобто дана судова практика є сталою.
Суд також звертає увагу, що у постанові від 05.04.2023 в справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого в постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та підтвердженого в постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 і уточнила власний правовий висновок щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, визначивши, що в разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (стаття 1048 Цивільного кодексу України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 Цивільного кодексу України) у розмірі, визначеному законом або договором.
За таких обставин, надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін, оскільки на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України.
З розрахунку заборгованості за даним договором, наданого позивачем, слідує, що проценти за користування кредитом відповідачу нараховані також і після встановленого строку користування ним.
Доказів того, що в подальшому, після 24.03.2019 року сторонами було укладено додаткові угоди щодо продовження строку користування позикою матеріали справи не містять.
З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги неправомірність нарахування позивачем комісійної винагороди, суд погоджується з розрахунком заборгованості, який надано відповідачем, а саме: 5000+35,50-3951,75=1083,75 грн., з яких 5000 – тіло кредиту, 35,50 грн. – заборгованість за процентами за період з 13.01.2019 року по 24.03.2019 рік включно (71 день), 3951,75 грн. загальна сума сплачена відповідачем.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає сплаті заборгованість за договором позики №49037 від 13.01.2019 року в розмірі 1083,75 грн.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково з відповідача на користь позивача підлягає стягненню :
- судовий збір в розмірі 106,22 грн. (1083,75 /24721,00 х 2423);
- витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 219,20 грн. (1083,75 /24721,00 х5000,00).
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, яку відповідач просить стягнути з позивача суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витратна правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У відзиві на позов відповідач просить стягнути на свою користь витрати на правову допомогу в розмірі 8000,00 грн., які підтверджуються договором про надання правничої допомоги від 17.11.2025 року, актом здачі-прийняття наданих послуг, квитанцією прибуткового ордеру б/н від 03.12.2025 року, ордером на надання правничої допомоги адвоката Скользнєвої В.В.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, яка також зазначена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.10.2021 по справі №620/1958/19, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Суд вказує на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
При цьому, судом враховано незначну складність даної категорії справ, виходячи з усталеної правової позиції у таких справах, спірні правовідносини не є новими у судовій практиці, а тому підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, а також не потребувала затрат значного часу та коштів, які заявлені позивачем як витрати на правову допомогу.
Крім того, суд враховує, що суть надання позивачу адвокатом правничої допомоги зводилась до написання та направлення позовної заяви до суду, розгляд справи проведено у спрощеному провадженні з повідомленням сторін у справі.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
При розгляді справи «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04) ЄСПЛ зазначив, що при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим.
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що спів став на з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Суд вказує на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
В даній справі судом враховано незначну складність категорії справи, виходячи з усталеної правової позиції у таких справах, спірні правовідносини не є новими у судовій практиці, а тому підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, а також не потребувала затрат значного часу та коштів, які заявлені позивачем як витрати на правову допомогу.
Таким чином, заявлені позивачем до відшкодування 8000,00 грн. витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаним адвокатом робіт (наданих послуг) із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).
Відтак, з огляду на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності, вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 3000,00 грн.
Керуючись ст.ст. 2, 12, 81, 141, 263-265, 274-279, 354 ЦПК України, суд -
УХВАЛИВ :
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі», ЄДРПОУ 41229318, заборгованість за договором позики №49037 від 13.01.2019 року в розмірі 1083,75 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 106,22 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 219,20 грн., а всього: 1409 (одна тисяча чотириста дев`ять) грн. 17 коп.
В іншій частині заявлених вимог відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі», ЄДРПОУ 41229318, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 3000 грн.
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено 17.06.2026 року.
Учасники справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі», ЄДРПОУ 41229318, юридична адреса: м.Київ, вул.В`ячеславаЛипинського, буд.10/1;
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Т.В. Голосеніна