ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2026 р. справа № 300/7126/25
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кафарського В.В.,
за участю секретаря судового засідання Вакун В.М.,
представника відповідача – Гавадзина М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:
Адвокат Башуцький І.Я., в інтересах ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач), звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (далі – ГУ ДПС в Івано-Франківській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 15.09.2025 №023323/0901 на суму 1 000 000,00 грн, винесене Головним управлінням Державної податкової служби в Івано-Франківській області на підставі висновків, викладених в Акті №543/09-19-09-01/2790521877 від 13.08.2025.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.09.2025 Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області прийнято податкове повідомлення-рішення №023323/0901, із якого вбачається, що на підставі акту перевірки 543/09-19-09-01/ НОМЕР_1 від 13.08.2025, стосовно фізичної особи ОСОБА_1 за порушення п.п. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 Податкового кодексу України, застосовано штрафну (фінансову) санкцію (штраф) у сумі 1 000 000,00 грн, яка передбачена п. 128.1.2 ст. 128.1 Податкового кодексу України. Позивач вважає податкове повідомлення-рішення протиправним, з тих підстав, що: копія наказу про проведення фактичної перевірки не вручалась під розписку ні ОСОБА_1 , ні його уповноваженому представнику, ні особам, які фактично проводять розрахункові операції, чим порушено вимоги статті 80.2 ПК України; фактична перевірка у присутності ОСОБА_1 чи у присутності його представника, чи у присутності особи, що фактично здійснює розрахункові операції, не проводилась, чим порушено вимоги статті 80.7 ПК України; направлення на проведення фактичної перевірки, копія наказу про проведення фактичної перевірки та службові посвідчення посадових осіб відповідача ОСОБА_1 , його уповноваженому представнику, особам, які фактично проводять розрахункові операції, не пред`являлись та не надсилались, чим порушено вимоги статті 81.1 ПК України; акт (довідка) фактичної перевірки ОСОБА_1 для підпису не пред`являвся, чим порушено вимоги статті 86.1 ПК України. ОСОБА_1 стверджує про те, що він не порушував вимог пп. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 ПК України, а відтак, підстав для накладення на нього штрафу немає.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.10.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви.
У зв`язку із усуненням недоліків позовної заяви, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.10.2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами загального позовного провадження. 
31.10.2025 відповідач подав відзив на позовну заяву, за змістом якого представник заперечує щодо задоволення позовних вимог з підстав, наведених у ньому та просив у задоволенні позову відмовити. Так, зазначено, що підпункт 80.2.5. пункту 80.2. статті 80 ПК України передбачає альтернативні підстави проведення фактичної перевірки, які можуть застосовуватись як в сукупності, так і кожна окремо, зокрема у спірному випадку відповідач звернув увагу на доповідну записку Управління податкового аудиту ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 05.08.2025 за №440/09-19-09-01 щодо проведення фактичних перевірок суб`єктів господарювання, в переліку яких містився ФОП ОСОБА_1 . Окрім того, зазначено, що до початку проведення перевірки ОСОБА_2 (довірену особу за дорученням) ознайомлено з направленнями на право проведення перевірки від 05.08.2025 за №3610, 3611 та вручено копію наказу про проведення перевірки від 05.08.2025 №1971-п, свідченням чого є проставлення ним відповідних відміток. Відповідач зазначив, що Головним управлінням ДПС в Івано- Франківській області проведено фактичну перевірку за адресами: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , де здійснює діяльність суб`єкт господарювання – ФОП ОСОБА_1 . Проведеною перевіркою встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 п.п. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 ПК України – не зареєстровано акцизний склад у системі електронного адміністрування пального та спирту етилового у період перевищення обсягів придбання. Зазначене порушення зафіксовано контролюючим органом в акті перевірки від 13.08.2025 №543/09-19-09-01/ НОМЕР_1 , за результатами якого винесено податкове повідомлення-рішення від 15.09.2025 №023323/0901 (т. 1 а.с. 25-28).
04.11.2025 представник позивача через систему «Електронний суд» подав суду відповідь на відзив, у якій наполягає на задоволенні позовних вимог. Так, окрім доводів, які вже вказані позивачем у позові, наголошено, що ОСОБА_2 не був і не є уповноваженим представником ФОП ОСОБА_1 , оскільки відповідною довіреністю від 21.06.2024 уповноважено Кейвана В.І. представляти інтереси ОСОБА_1 як фізичної особи, а не як фізичної особи-підприємця. Окрім цього, у відповіді на відзив наголошено, що протягом 2024-2025 років фізична особа-підприємець ОСОБА_1 придбавав пальне як у ємності, так і через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії. У відповідях фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 №15 та №17 на запити прямо зазначено про придбання пального, тобто про отримання його як у ємності, так і через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії. Водночас, такі відповіді не містять відомостей про обсяги про обсяги придбаного пального шляхом отримання його у ємності, у зв`язку із чим вони не можуть вважатись належним підтвердженням того, що позивач протягом 2024 року отримав пальне в обсягах, які перевищують 1 000 кубічних метрів. Отже, представник позивача вважає, що твердження відповідача про перевищення позивачем обсягу отриманого пального понад 1 000 кубічних метрів є припущенням, яке не підтверджується належними і допустимими доказами (т. 1 а.с. 49-52).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.12.2025 витребувано у позивача інформацію та підтверджуючі її докази (належним чином засвідчені копії) щодо придбання ФОП ОСОБА_1 пального через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним (т. 2 а.с. 7-9).
15.12.2025 представник позивача надав суду витребувані докази – фіскальні чеки, при цьому зазначено, що надано тільки ті фіскальні чеки, які на даний час збереглись, оскільки більшість фіскальних чеків, які підтверджують придбання ФОП ОСОБА_1 пального у 2024 році через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі, неможливо надати з тих причин, що вони видавались водіям транспортних засобів на АЗС та через значний проміжок часу втратили належний вигляд, стали зношеними і нечитабельними, у зв`язку із чим їх подальше зберігання було недоцільним (т. 2 а.с. 13-40).
16.12.2025 та 20.04.2026 судом зареєстровано додаткові пояснення відповідача, у яких відповідач надав додаткові аргументи щодо заперечення доводів позивача (т. 2 а.с. 41-44, 88-90).
06.05.2026 судом протокольною ухвалою продовжено підготовче засідання у справі (т. 2 а.с. 102-103).
21.05.2026 судом протокольною ухвалою закрито підготовче судове засідання та призначення справу до розгляду по суті (т. 2 а.с. 116-117).
У судовому засіданні 17.06.2026 представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив суд в задоволенні адміністративного позову відмовити, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях, що подавались суду.
Позивач та його представник у судове засідання, призначене на 17.06.2026 о 10:00, як і на попередні судові засідання, не з`явились, хоча про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені судом належним чином.
Частиною 1 статті 205 КАС України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Таким чином, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача та його представника.
Розглянувши матеріали адміністративної справи та заслухавши усні пояснення представника відповідача, дослідивши і оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення проти них, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зареєстрований як суб`єкт господарювання з 08.05.2001. Основним видом діяльності позивача є: 49.41 Вантажний автомобільний транспорт, інші види діяльності: 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, 49.39 Інший пасажирський наземний транспорт, н.в.і.у.
Позивач перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДПС в Івано-Франківській області, дані про його реєстрацію платником акцизного податку відсутні, дані про реєстрацію акцизного складу відсутні (відомості з акта фактичної перевірки, (т. 1 зв. ст. а.с. 36).
ФОП ОСОБА_1 має ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) від 14.04.2025 №09170414202500252, адреса місця зберігання пального: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 236).
Для здійснення господарської діяльності у користуванні позивача є транспортні засоби як на праві власності, так і на праві користування та оренди, що підтверджується відомостями про об`єкти оподаткування ФОП ОСОБА_1 (а.с. 112-115).
Згідно з доповідною запискою Управління податкового аудиту ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 05.08.2025 №440/09-19-09-01, позивач є суб`єктом господарювання, щодо якого пропонувалось провести фактичну перевірку (т. 1 а.с. 3).
Посадовими особами ГУ ДПС в Івано-Франківській області на підставі пп. 80.2.2, пп. 80.2.5, пп. 80.2.7 п. 80.2, ст. 80 Податкового кодексу України, наказу Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області від 05.08.2025 №1971-п (т. 1 а.с. 34) та направлень від 05.08.2025 №3610, 3611 (т. 1 а.с. 35) Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області проведено фактичну перевірку місця зберігання пального за адресами: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , де здійснює діяльність суб`єкт господарювання – ФОП ОСОБА_1 . Період перевірки – 07.08.2025 – 13.08.2025.
Позивачу надавалась вимога про надання документів за переліком, указаним у запиті (т. 1 а.с. 39), у відповідь на який позивач надав документи.
Також позивачу виставлена вимога про проведення інвентаризації від 07.08.2025 (т. 1 зв. ст. а.с. 39), на підставі якої позивачем видано наказ про проведення інвентаризації від 07.08.2026 (т. 1 зв. ст. а.с. 40).
За результатами проведеної перевірки складено акт (довідку) перевірки з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства з питань виробництва, зберігання та обігу пального від 13.08.2025 №543/09-19-09-01/ НОМЕР_1 , зареєстрований в податковому органі за №17929/543/09-19-09-01/ НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 36-38). 
За змістом цього акта перевіркою встановлено таке порушення: відсутність з вини платника податку реєстрації акцизних складів у системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового платником податку - розпорядником акцизного складу у період перевищення обсягів придбання, чи порушено вимоги п.п. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 Податкового кодексу України, а саме за період з 01.01.2024 по 07.08.2025 ФОП ОСОБА_1 не був платником акцизного податку. При цьому, протягом перевіреного періоду ФОП ОСОБА_1 отримував пальне (паливо дизельне), яке використано для потреб власного споживання. З 01.01.2024 по 31.12.2024 ФОП ОСОБА_1 отримав пальне виключно для потреб власного споживання в кількості 1 510 000,00 літрів, тобто 1 510,0 метрів кубічних (1 000 літрів = 1 м3) за адресою: АДРЕСА_2 .
Уповноважена особа позивача (менеджер) ОСОБА_2 надав письмові пояснення, у яких зазначив, що відповідно до нотаріального доручення має право представляти інтереси підприємця ОСОБА_1 в усіх необхідних установах та організаціях. Також вказав, що пальне, що знаходиться (зберігається) за адресою: АДРЕСА_2 , позивачем використовується виключно для власних потреб (т. 12 а.с. 40).
Судом встановлено, що ОСОБА_2 підписав вимогу про надання документів, вимогу про проведення інвентаризації, а також його підпис міститься і в направленнях про проведення перевірки від 05.08.2025 №3610, 3611 (т. 1 а.с. 35, зв. ст. а.с. 35).
При цьому, акт перевірки ОСОБА_2 підписувати відмовився, про що міститься відмітка на акті (т. 1 а.с. 38). 
На підставі акту перевірки відповідачем винесено оскаржене податкове повідомлення-рішення від 15.09.2025 №023323/0901 про застосування штрафних санкцій до ОСОБА_1 на суму 1 000 000,00 грн (т. 1 зв. ст. а.с. 6-т. 1 а.с. 7).
Позивач, не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, звернувся з цим позов до суду.
Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.
У відповідності до статті 244 КАС України, суд вирішуючи питання, яку правову норму належить застосувати до спірних правовідносин та враховуючи період, в якому тривали спірні правовідносини, а також дати застосування фінансових санкцій зазначає, що до правовідносин між сторонами підлягають застосуванню норми права, які діяли в часі на момент їх виникнення.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 №2755-VI (далі – ПК України), зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин (підпункт 62.1.3. пункту 62.1 статті 62 Податкового кодексу України).
Контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки (пункт 75.1 статті 75 Податкового кодексу України).
За приписами підпункту 75.1.3. пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
У відповідності до пункту 80.1 Податкового кодексу України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Пунктом 80.10. статті 80 ПК України визначено, що порядок оформлення результатів фактичної перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу.
Згідно пункту 86.1 статті 86 Податкового кодексу України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.
Відповідно до пункту 86.5. статті 86 ПК України, акт (довідка) про результати фактичних перевірок, визначених статтею 80 цього Кодексу, складається у двох примірниках, підписується посадовими особами контролюючих органів, які проводили перевірку, реєструється не пізніше наступного робочого дня після закінчення перевірки. Акт (довідка) про результати зазначених перевірок підписується особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та його законними представниками (у разі наявності).
Підписання акта (довідки) таких перевірок особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та/або його представниками та посадовими особами контролюючого органу, які проводили перевірку, здійснюється за місцем проведення перевірки або у приміщенні контролюючого органу.
В даному випадку фактична перевірка дотримання суб`єктом господарювання податкового законодавства у спірних відносинах проводилась на підставі наказу Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області від 05.08.2025 №1971-п (т. 1 а.с. 34) та направлень від 05.08.2025 №3610, 3611 (т. 1 а.с. 35), виданих Головним управлінням Державної податкової служби в Івано-Франківській області.
Як підставу, у вказаних направленнях на перевірку та наказі «Про проведення фактичної перевірки», Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області визначено підпункти 80.2.2, 80.2.5, 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України (отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи; здійснення функцій, визначених законодавством у сфері обіг пального).
Верховний Суд у постанові від 26.03.2024 у справі №420/9909/23, ухваленої у складі Судової палати, сформулював висновки, за змістом яких податковий контроль здійснюється шляхом прийняття рішення про проведення перевірки у формі наказу, вимоги до оформлення якого не передбачають обов`язку в повному обсязі розкрити в наказі на призначення перевірки зміст інформації та фактів, які вказують на можливе порушення платником податкового законодавства. Відсутня й імперативна вимога щодо розкриття конкретного порушення платником норм, а також про надання відповідних доказів такої несумлінної поведінки. Тобто, якщо відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України утримує в собі весь спектр необхідних елементів для визначення підстави для призначення перевірки (як правової, так і фактичної), покликання у наказі на сам лише підпункт пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України можна вважати мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України. Тому відсутні підстави вважати, що такий наказ породжує його неоднозначне трактування та/або невизначеність із фактичною підставою перевірки. Відповідно, такий наказ не можна вважати протиправним.
Такі висновки викладені й у подальших постановах Верховного Суду, у тому числі від 23.01.2025 у справі №400/10461/21 та ін.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).
При цьому, суд бере до уваги, що наказ Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області від 05.08.2025 №1971-п (т. 1 а.с. 34) та направлення від 05.08.2025 №3610, 3611 (т. 1 а.с. 35) разом із службовими посвідченнями перевіряючих осіб вручались присутній уповноваженій особі позивача на об`єкті перевірки, що підтверджується відповідною відміткою і підписом на таких направленнях, а тому суд відхиляє доводи позивача про те, що наказ про проведення перевірки і направлення на перевірку не були вручені.
Також суд зазначає, що ОСОБА_2 у письмових поясненнях, які ним надано і підписані, підтвердив, що він має право представляти підприємця Опирука П.В.
З приводу правомірності прийняття контролюючим органом податкового повідомлення-рішення від 15.09.2025 №023323/0901, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції на суму 1 000 000,00 грн, суд зазначає таке.
Згідно висновків акту перевірки, позивач допустив порушення підпункту 230.1.2 пункту 230.1 статті 230 ПК України.
Згідно з цим підпунктом, платники податку - розпорядники акцизних складів зобов`язані, зокрема, зареєструвати усі акцизні склади - у системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.
Відповідно до пункту 128-1.2 статті 128-1 ПК України відсутність з вини платника податку реєстрації акцизних складів у системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового платником податку - розпорядником акцизного складу - тягне за собою накладення штрафу в розмірі 1000000 гривень.
З наведеного слідує, що обов`язок з реєстрації акцизних складів у системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового (СЕАРП) виникає у платника податку розпорядника акцизного складу. Невиконання цього обов`язку з вини розпорядника акцизного складу має наслідком притягнення його до відповідальності згідно з пунктом 128-1.2 статті 128-1 ПК України.
Порядок ліцензування виробництва, оптової та роздрібної торгівлі пальним і зберігання пального регулюється Законом України від 19.12.1995 №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального».
Згідно зі статтею 1 Закону України від 19.12.1995 №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» під місцем зберігання пального розуміється місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування; під зберіганням пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик.
Отож, акцизний склад визначений як місце/територія, де розпорядник акцизного складу провадить відповідну господарську діяльність з пальним.
Суд зазначає, що згідно з підпунктом 14.1.141-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України пальне - нафтопродукти, скраплений газ, паливо моторне альтернативне, паливо моторне сумішеве, речовини, що використовуються як компоненти моторних палив, інші товари, зазначені у підпункті 215.3.4 пункту 215.3 статті 215 цього Кодексу.
Реалізація пального для цілей розділу VI Кодексу - будь-які операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального з переходом права власності на таке пальне чи без такого переходу, за плату (компенсацію) чи без такої плати на митній території України з акцизного складу / акцизного складу пересувного: до акцизного складу; до акцизного складу пересувного; для власного споживання чи промислової переробки; будь-яким іншим особам (підпункт 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.224 пункту 14.1 статті 14 ПК України, розпорядник акцизного складу - суб`єкт господарювання, який одержав ліцензію на право виробництва спирту етилового, алкогольних напоїв, зареєстрований платником акцизного податку, або суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який здійснює виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізацію пального на акцизному складі та має документи, що підтверджують право власності або користування приміщеннями та/або територією, що відносяться до акцизного складу.
Відповідно до підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України акцизний склад - це:
а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів;
б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.
Відповідно до пункту «б» підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України акцизний склад - це: приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.
Не є акцизним складом:
а) приміщення відокремлених підрозділів розпорядника акцизного складу, які використовуються ним виключно для пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі маркованих марками акцизного податку горілки та лікеро-горілчаних виробів, відвантажених з акцизного складу, а також для здійснення оптової та/або роздрібної торгівлі відповідно до отриманої розпорядником акцизного складу ліцензії;
б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам. Критерій, визначений цим підпунктом, щодо загальної місткості ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не застосовується до ємностей суб`єктів господарювання, які є розпорядниками хоча б одного акцизного складу;
в) приміщення або територія незалежно від загальної місткості розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального, власником або користувачем яких є суб`єкт господарювання - платник єдиного податку четвертої групи, який отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 10000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам;
г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої;
ґ) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару.
Отже, у наведеному вище пункті «б» підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України законодавець зробив виключення, навівши такі критерії, які дозволяють вважати приміщення або територію такими, що не є акцизним складом, а саме: 1) загальна місткість розташованих ємностей на кожній з них для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 куб. м; 2) суб`єкт господарювання (не стосується платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 куб. м (не враховується обсяг пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії); 3) суб`єкт господарювання пальне використовує виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.
Такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 12.03.2024 у справі №160/8390/22.
У цій же постанові Верховний Суд зазначив, що відсутність однієї з наведених умов виключає можливість визнання відповідної території/приміщення не акцизним складом. Відповідно, у випадку, якщо протягом календарного року суб`єкт господарювання отримує пальне в обсягах, що перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), він зобов`язаний до часу, коли буде здійснена господарська операція, в результаті якої виникнуть обставини, які зумовлять обов`язок реєстрації акцизного складу, зареєструвати останній. Тобто, саме з моменту, коли платник податків вже достеменно знає, що відпадає хоча б одна з обов`язкових умов, передбачена абзацом шостим підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, він зобов`язаний здійснити реєстрацію акцизного складу.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.08.2023 по справі №160/15431/21.
Суд у цій справі встановив, що ФОП ОСОБА_1 отримав протягом періоду з 01.01.2024 по 31.12.2024 пальне виключно для потреб власного споживання в кількості 1 510 000,00 літрів, тобто 1 510,0 метрів кубічних (1 000 літрів = 1 м3) за адресою: вул. Равлюка В., 21, с. Орелець, Снятинський р-н, Івано-Франківська область. 
Вказані обставини, зважаючи на доводи позову, не заперечуються позивачем. Також суд бере до уваги, що у відповідях фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 №15 та №17 на запити (т. 1 а.с. 41, зв. ст. а.с. 41) підтверджується факт отримання позивачем, зокрема й протягом 2024 року пального в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії, у обсягах, що перевищує дозволену межу.
Також відомості із реєстру акцизних накладних по придбанню пального ФОП ОСОБА_1 протягом 2024 року без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії наведено в Додатку 1 до акта перевірки (т. 1 зв. ст. а.с. 38). 
Крім того, матеріали справи містять акцизні накладні по придбанню пального позивачем протягом 2024 року без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним (т. 1 а.с. 65-234). 
Таким чином, враховуючи, що загальний обсяг отриманого позивачем пального за 2024 рік (в межах календарного року) становить більше 1 500 000,00 літрів, що, у свою чергу, перевищує 1 000 кубічних метрів, останній є розпорядником акцизного складу, який мав його зареєструвати в системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.
Отже, в даному випадку підтверджуються висновки податкового органу про факт відсутності з вини платника податку реєстрації акцизних складів у системі електронного адміністрування пального та спирту етилового у період перевищення обсягів придбання, чим порушено вимоги п.п. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 Податкового Кодексу України.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд вважає, що відповідач при винесенні оскаржуваного податкового повідомлення-рішення про накладення на позивача штрафу в розмірі 1 000 000 грн діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно та своєчасно, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення є таким, що не підлягає скасуванню.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають до задоволення.
Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України судом не вирішується.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , с. Соколівка, Косівський район, Івано-Франківська обл., 78650) до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 43968084, вул. Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ, 76018) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення – відмовити. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.
Представнику позивача та відповідачу рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ “Мої справи”.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя  /підпис/  Кафарський В.В. 

Рішення складене в повному обсязі 29 червня 2026 р.