КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 червня 2026 року Київ Справа № 320/29582/25

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Сас Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Броварського ВДВС у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання дій суб`єкта повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
Рух справи. 
Позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з вимогами:
- Визнати бездіяльність протиправною Броварського ВДВС у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо закриття виконавчого провадження ВП 77490339 відносно ОСОБА_1 , у зв`язку із повним виконанням (сплатою адміністративного стягнення) добровільно.
- Зобов`язати Броварський ВДВС у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) закрити виконавче провадження ВП 77490339 відносно ОСОБА_1 , у зв`язку із повним її виконанням (сплатою адміністративного стягнення) добровільно.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що постановою ІНФОРМАЦІЯ_1 №40 від 15.10.2024 його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладено штраф у розмірі 25500 грн. Не погодившись із зазначеною постановою, позивач оскаржив її до суду, однак рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.02.2025, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2025, у задоволенні позову було відмовлено. Позивач вказує, що 01.05.2025 добровільно сплатив накладений штраф та звернувся до відповідача із заявою про закриття виконавчого провадження ВП №77490339 у зв`язку з фактичним виконанням постанови, а також про зняття накладеного арешту. 
Проте, на думку позивача, відповідачем не вчинено необхідних дій щодо закриття виконавчого провадження та зняття арешту, що свідчить про протиправну бездіяльність органу державної виконавчої служби та порушує його права.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.07.2025 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено строк для надання відзиву.
Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, про відкриття провадження у справі був проінформований належним чином, шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі в електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд», про що свідчить довідка про доставку електронного листа, сформована програмним забезпеченням «Діловодство спеціалізованого суду».
На виконання вимог ухвали суду від 25.07.2025 подав копії матеріалів виконавчого провадження №77490339 по боржнику ОСОБА_1 .
Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
15.10.2024 постановою ІНФОРМАЦІЯ_2 № 40 у справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 25 500,00 грн.
Не погоджуючись із постановою ІНФОРМАЦІЯ_2 № 40, позивач звернувся до суду з позовом про оскарження зазначеної постанови.
Заявою від 05.02.2025 № 1139 ІНФОРМАЦІЯ_3 направив постанову про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 51 000,00 грн для примусового виконання до Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Головним державним виконавцем Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову від 18.03.2025 про відкриття виконавчого провадження ВП № 77490339 щодо стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 51 000,00 грн на користь держави, а також виконавчого збору у розмірі 5 100,00 грн.
Також у межах зазначеного виконавчого провадження винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 369,00 грн.
Крім того, головним державним виконавцем у межах виконавчого провадження ВП № 77490339 винесено постанову про арешт коштів боржника від 18.03.2025.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.02.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.02.2025, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Шостого апеляційного адміністративного суду.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.02.2025 — без змін.
Зазначені судові рішення були направлені на адресу ОСОБА_1 супровідним листом від 18.03.2025 № 29434.
01.05.2025 ОСОБА_1 добровільно сплатив штраф у розмірі 25 500,00 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 72943342 від 01.05.2025.
05.05.2025 ОСОБА_1 звернувся до державного виконавця Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лопатинської Надії Олексіївни із заявою про закриття виконавчого провадження ВП № 77490339 у зв`язку з його повним виконанням шляхом добровільної сплати адміністративного стягнення, а також про зняття арешту, накладеного в межах зазначеного виконавчого провадження.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо незакриття виконавчого провадження ВП № 77490339, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі по тексту - Закон №1404-VIII, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.
Вимоги до виконавчого документа встановлені статтею 4 Закону № 1404-VIII.
Відповідно до частини 1 статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Згідно зі статтею 10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно частини 5 статті 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Відповідно до частини 2 статті 42 Закону № 1404-VIII витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Пунктом 2 розділу VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5), встановлено, що виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
За приписами частин 1, 2 статті 56 Закону № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.
Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.
Частиною 4 статті 4 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю; 11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку; 12) відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню, незалежно від дати укладення такої угоди.
Відповідно до статті 291 КУпАП постанова адміністративного органу (посадової особи) у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку її оскарження, за винятком випадків, прямо передбачених законом.
Водночас, за приписами ст. 289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки орожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі,- протягом десяти днів з дня вручення такої постанови.
Згідно зі статтею 298 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними органами, посадовими особами та громадянами.
Відповідно до статей 299, 300 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення звертається до виконання органом, який її виніс, та виконується у порядку, встановленому законом.
За змістом частини першої статті 307 КУпАП штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення постанови про накладення штрафу, а в разі її оскарження - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.
Відповідно до статті 308 КУпАП у разі несплати штрафу у зазначений строк постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби, а з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу.
Оцінка аргументів учасників справи та висновки суду.
Ключовим питанням у справі є з`ясування наявності обов`язку державного виконавця під час виконання постанови у справі про вчинення адміністративного правопорушення самостійно встановлювати підстави для стягнення штрафу в одинарному розмірі у випадку зазначення в заяві стягувача про стягнення такого в подвійному розмірі, згідно з приписами частини другої статті 308 КУпАП.
Суд відзначає, що виконавче провадження є завершальною стадією реалізації рішення уповноваженого органу та здійснюється на підставі виконавчого документа у межах визначених ним вимог.
При цьому предметом перевірки державного виконавця під час вирішення питання щодо закінчення виконавчого провадження є встановлення факту повного виконання рішення згідно з виконавчим документом, а не перевірка правильності визначення органом-стягувачем розміру адміністративного стягнення чи наявності підстав для застосування окремих положень Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Верховний Суд у постанові від 30.01.2024 у справі №160/14218/23 зазначив, що для закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець має пересвідчитися у фактичному виконанні в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. При цьому сплата особою штрафу в одинарному розмірі за відсутності виконання виконавчого документа, пред`явленого до примусового виконання у подвійному розмірі, не свідчить про фактичне виконання рішення в повному обсязі.
Також Верховний Суд звернув увагу, що оскарження особою постанови про притягнення до адміністративної відповідальності саме по собі не звільняє її від обов`язку виконати рішення у порядку та розмірі, визначених законом, а для закінчення виконавчого провадження необхідним є саме повне виконання виконавчого документа.
Суд відзначає, що аналогічний підхід підлягає застосуванню і в даній справі.
З наведеного вбачається, що під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець не вирішує питання правильності застосування органом, який виніс постанову, положень статей 307 чи 308 КУпАП та не здійснює повторну оцінку обставин, які стали підставою для визначення розміру штрафу, що підлягає стягненню.
Верховний Суд у постанові від 09.02.2023 у справі №380/16826/21 зазначив, що питання правомірності або змісту виконавчого документа не входить до компетенції державного виконавця під час відкриття виконавчого провадження. Виконавець перевіряє лише наявність передбачених законом реквізитів виконавчого документа, а не обставини його видачі чи належність його направлення боржнику.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 14.04.2025 у справі №591/4324/24 дійшов висновку, що органи державної виконавчої служби в силу приписів Закону №1404-VIII не наділені повноваженнями щодо перевірки факту оскарження відповідного виконавчого документа у судовому порядку. Отримавши виконавчий документ, державний виконавець зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня прийняти рішення щодо відкриття виконавчого провадження за відсутності підстав для повернення такого документа без прийняття до виконання.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №815/6844/17 та від 27.03.2019 у справі №826/15117/17.
Таким чином, повноваження державного виконавця обмежуються перевіркою наявності належного виконавчого документа та вчиненням виконавчих дій, спрямованих на його виконання. Натомість питання щодо наявності або відсутності підстав для стягнення штрафу в одинарному чи подвійному розмірі, а також правильності застосування органом, який виніс постанову, положень КУпАП, не належать до компетенції державного виконавця.
Таким чином, відповідаючи на ключове питання, яке підлягає з`ясуванню у справі суд приходить до висновку, що державний виконавець не може самостійно встановлювати підстави для стягнення штрафу в одинарному розмірі у випадку зазначення в заяві стягувача про стягнення штрафу в подвійному розмірі, згідно з приписами частини другої статті 308 КУпАП.
Відтак суд дійшов висновку, що відповідач діяв у межах наданих йому повноважень та у спосіб, визначений законом, а доводи позивача щодо протиправності бездіяльності відповідача є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Водночас, відсутні підстави в межах предмету спору розглядати доводи позивача щодо безпідставності стягення з нього штрафу в подвійному розмірі, у зв`язку з тим, що ним в п`ятнадцятиденний строк після постановлення апеляційним адміністративним судом рішення про відмову в скасуванні накладеного штрафу сплачено штраф в одинарному розмірі, оскільки дії стягувача щодо звернення до державного виконавця із заявою про стягення штрафу в подвійному розмірі у цій справі не оскаржуються.
Отже, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.
Підстави для розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255 КАС, суд,
УХВАЛИВ:
1. У задоволенні адміністративного позову - відмовити.
2. Надіслати учасникам справи (їх представникам) копію судового рішення в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 251 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя  Сас Є.В.