Справа № 591/13885/25
Провадження № 2/591/3642/25

РІШЕННЯ
Іменем України
07 травня 2026 року м. Суми

Зарічний районний суд м. Суми у складі головуючого судді Зері Ю.О., за участю секретаря судового засідання Горб А.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 до ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 про поділ спільного майна подружжя,
установив:
05.12.2025 до Зарічного районного суду м. Суми надійшла вказана позовна заява.
Позов обґрунтований тим, що сторони з 29.10.2010 перебували у шлюбі, зареєстрованому у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції у Сумській області, про що зроблений відповідний актовий запис № 1669. У шлюбі у сторін народилась донька, яка проживає разом з позивачкою. На час подання позову позивачка звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, укладеного з відповідачем. У період шлюбу відповідач, діючи в інтересах сім`ї, уклав з ТОВ «Фінансова компанія «Сумбуд-Інвест» договір № 15 про участь у Фонді фінансування будівництва виду А. Використовуючи спільні кошти подружжя, відповідач виконав свої зобов`язання про участь у Фонді фінансування будівництва та згідно Акту прийому-передачі квартири б/н отримав від забудовника УКБ ВАТ «Сумбуд» однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 47,14 кв. м, житловою площею 17,10 кв. м. 07.08.2024 відповідач отримав Свідоцтво про право власності на вказану квартиру та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Враховуючи неможливість позасудового врегулювання спору, позивачка змушена звернутися з позовною заявою до суду про визнання за нею права власності на частку спільного сумісного майна подружжя.
Ухвалою суду від 11.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу у порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 10.02.2026.
Відповідач у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подав, у судове засідання не прибув.
У судове засідання позивачка не прибула, до суду 10.02.2026 надійшла заява від останньої про призначення справи до розгляду по суті.
Ухвалою суду від 10.02.2026 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 07.05.2026.
Позивачка у судове засідання не прибула, відповідно до поданої нею заяви від 07.05.2026 просила проводити розгляд справи за її відсутності.
Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, у судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судової повістки за місцем реєстрації. З урахуванням положень частини восьмої статті 128 ЦПК України відповідач є таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи. 
Враховуючи, що судом явка сторін обов`язковою не визнавалась, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами за відсутності учасників справи.
У відповідності до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази, що стосуються позовних вимог, доходить наступних висновків.
Згідно свідоцтва про шлюб, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, зареєстрований 29.10.2010 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 1669.
Від шлюбу мають спільну неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22.11.2025 у справі № 591/12018/25 шлюб між сторонами розірваний. 
У період шлюбу 28.09.2014 діючи в інтересах сім`ї, відповідач уклав з ТОВ «Фінансова компанія «Сумбуд-Інвест» договір № 15 про участь у Фонді фінансування будівництва виду А.
Відповідно до Акту прийому-передачі від 31.07.2014, складеного та підписаного ОСОБА_2 та Управлінням капітального будівництва ВАТ «Сумбуд» відповідач, виконавши свої зобов`язання згідно пункту 6.2 договору № 15 про участь у ФФБ виду А від 28.09.2014, отримав квартиру АДРЕСА_2 .
Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 25302272 від 07.08.2014 за відповідачем зареєстроване право власності на вказану вище квартиру.
Таким чином нерухоме майно, яке є предметом судового спору у даній справі, придбане подружжям під час перебування у шлюбі.
Відповідно до рішення Сумської міської ради «Про зміну назв (перейменування) топонімів у Сумській міській територіальній громаді» від 30 листопада 2022 року № 3223-МР змінено назву АДРЕСА_3 .
Оскільки у позасудовому порядку питання поділу спільного майна подружжя, зокрема спірної квартири вирішити неможливо, при цьому позивачка не ставить питання про отримання грошової компенсації відносно неподільної речі (квартири), ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на частину спірної квартири без її реального поділу, залишивши вказане вище майно у спільній частковій власності сторін.
За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Зі змісту пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).
Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного майна, набутого за час перебування позивачки у зареєстрованому шлюбі з відповідачем шляхом визнання за позивачкою права власності на частину спірної квартири.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, провадження № 14-22цс20, погодилася із тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу.
Відтак з метою забезпечення права позивачки користуватись та розпоряджатись часткою у праві спільної сумісної власності з огляду на відсутність добровільної згоди сторін на таке здійснення права власності, суд вважає за необхідне визнати за позивачкою у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
Щодо вирішення питання про судові витрати суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи задоволення позовних вимог, позивачу за рахунок відповідачки підлягають відшкодуванню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2000,00 грн.
Керуючись стяттями 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд
ухвалив:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 право власності на  (одну другу) частину квартири загальною площею 47,14 кв. м, житловою площею 17,10 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 2000,00 грн витрат по сплаті судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Ю.О. Зеря