ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/2238/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України) до ОСОБА_1 про стягнення коштів,
У С Т А Н О В И В:

Військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів у розмірі заподіяної державі матеріальної шкоди на загальну суму 25074,00 грн.
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 21 травня 2025 року (головуючий суддя – Кушнір В.О.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи.
У зв`язку зі звільненням судді з посади, на підставі розпорядження керівника апарату суду №7-Р від 16 березня 2026 року проведено повторний автоматизований розподіл даної справи, за результатом якого адміністративну справу №600/2238/25-а було передано для розгляду судді Лелюку О.П.
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 18 березня 2026 року (головуючий суддя – Лелюк О.П.) прийнято дану справу до свого провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; роз`яснено учасниками процесу, що її розгляд починається спочатку.
Поданий позов обґрунтовано тим, що перед переведенням для проходження служби до військової частини НОМЕР_1 відповідач отримував допомогу на оздоровлення за 2023 рік за попереднім місцем проходження служби у НОМЕР_3 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України. Однак, попри те, що такий вид грошової допомоги підлягає виплаті один раз на рік, відповідачу повторно було виплачено грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 на підставі поданого ним рапорту. Вказані дії, на думку позивача, не узгоджуються з Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України та Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558, якими встановлено, що допомога на оздоровлення надається один раз на рік. Натомість у даному випадку таку допомоги було виплачено відповідачу двічі за один і той же рік служби, що свідчить про виплату йому надмірних коштів, які підлягають поверненню в порядку, визначеному статтями 1212, 1215 Цивільного кодексу України.
З матеріалів справи вбачається, що на адресу відповідача, а саме: АДРЕСА_1 , було відправлено і ухвалу суду, якою відкрито провадження у даній справі, і ухвалу про прийняття даної справи до свого провадження головуючим суддею Лелюком О.П.
Проте конверти з такими ухвалами повернуто на адресу суду із зазначенням причини невручення – «адресат відсутній за вказаною адресою», «за закінченням встановленого терміну зберігання».
Частиною одинадцятою статті 126 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, зокрема, що у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.
Пунктом 5 частини шостої статті 251 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до частини другої статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи зобов?язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов?язки.
Водночас до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв?язку з позначками «за закінченням терміну зберігання», «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду 22.04.2021 у справі №0840/3762/18, від 12.08.2020 у справі №520/1066/2020.
Отже, копії ухвал суду, якими відкрито провадження у даній справі, а в подальшому прийнято її до свого провадження головуючим суддею Лелюком О.П., не були вручені відповідачу з незалежних від суду причин, а тому у відповідності до положень пункту 5 частини шостої статті 251 Кодексу адміністративного судочинства України вважається, що такі вручені відповідачу належним чином.
Таким чином, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи. Однак своїм правом подати, у встановлений судом строк, відзив на позовну заяву не скористався.
Клопотань про розгляд цієї справи за участю сторін до суду не надходило.
Ухвалою суду від 22 травня 2026 року витребувано у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_4 ) докази щодо періоду, суми, дати нарахування і виплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення.
Згідно матеріалів справи вимоги вказаної ухвали суду виконано.
За таких обставин, дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши повідомлені обставини, які є достатніми для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 12 березня 2023 року №44-ОС, старшого сержанта ОСОБА_1 , який прибув для подальшого проходження військової служби з НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення у розпорядження начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) з 12 березня 2023 року.
Відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України «Про особовий склад» від 04 березня 2024 року №227-ОС старшого сержанта ОСОБА_1 виключено з усіх видів забезпечення та звільнено зі служби з 04 березня 2024 року.
З наявних у справі матеріалів убачається, що 21 квітня 2023 року ОСОБА_1 звертався по команді до в.о. начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) з рапортом про отримання допомоги на оздоровлення за 2023 рік. Згідно з витягом з наказу НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 12.05.2023 №261-ОС «Про виплату допомоги на оздоровлення» та додатку до нього головному бухгалтеру - начальнику ФЕС визначено забезпечити виплату допомоги на оздоровлення у травні 2023 року старшому сержанту ОСОБА_1 .
Згідно з Витягом з реєстру перерахувань на карткові рахунки від 29 травня 2023 року №37 та розрахунково-платіжної відомості від 29 травня 2023 року №18 старшому сержанту ОСОБА_1 нараховано допомогу на оздоровлення за 2023 рік.
Разом з цим, як вбачається з грошового атестату старшого сержанта ОСОБА_1 від 15 травня 2023 року №142, виданого НОМЕР_3 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_4 ), відповідач отримував допомогу на оздоровлення за 2023 рік за попереднім місцем проходження місцем проходження військової служби НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_4 ).
Так, з наданих на виконання вимог ухвали суду від 22 травня 2026 року документів убачається, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25 лютого 2023 року №140-ОС зобов`язано провести відповідачу у лютому 2023 року нарахування та виплату грошової допомоги для оздоровлення за 2023 рік. Розмір нарахованої відповідачу допомоги на виконання зазначеного наказу склав 23643,50 грн.
Обставини виплати позивачу грошової допомоги для оздоровлення за 2023 рік за час проходження служби у складі ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджується витягом з розрахунково-платіжної відомості за видами оплат №77, згідно з якою відповідачу фактично виплачено суму допомоги у розмірі 23288,84 грн (з вирахуванням військового збору 354,66 грн від нарахованої суми 23643,50 грн), а також довідкою про виконання реєстру зарахування коштів на рахунки одержувачів, відповідно до якої 27 лютого 2023 року на картковий рахунок відповідача зараховано суму допомоги 23288,84 грн.
Оскільки ОСОБА_1 було повторно нараховано допомогу для оздоровлення за 2023 рік на підставі наказу начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України, однак таку вже було виплачено відповідачу за час перебування на службі у НОМЕР_3 прикордонному загоні, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.
Відповідно до частин першої, третьої статті 25 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» держава забезпечує соціальний захист особового складу Державної прикордонної служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства. Військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі – Закон №2011-XI).
Зокрема, вказаний Закон визначає порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Так, абзацом 1 пункту 1 статті 9 цього Закону №2011-XI передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Абзацом 2 пункту 4 статті 9 Закону №2011-XII встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Згідно з пунктами 2, 3 статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Відповідно до абзацу 1 пункту 4 статті 9 Закону грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Згідно з підпунктом 1 пункту 3 статті 9-1 Закону №2011-XII при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби.
Згідно з пунктом 1 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Пунктом 3 статті 15 Закону №2011-ХІІ встановлено, що військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.
Порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, які проходять військову службу в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (Адміністрації Державної прикордонної служби України), територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (регіональних управліннях Державної прикордонної служби України), Морській охороні, яка складається із загонів морської охорони, органах охорони державного кордону (прикордонних загонах, окремих контрольно-пропускних пунктах, авіаційних частинах), розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, навчальних закладах, підрозділах спеціального призначення та органах забезпечення Державної прикордонної служби України (далі - органи Держприкордонслужби), визначені Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України та деяким іншим особам, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 року за №854/32306 (далі – Інструкція №558 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Відповідно до пункту 1 глави 7 розділу IV Інструкції №558 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) один раз на рік надається допомога для оздоровлення (далі - допомога) в розмірі місячного грошового забезпечення.
У разі переміщення військовослужбовців по службі до інших органів Держприкордонслужби в наказі начальника (командира) органу Держприкордонслужби про виключення зі списків особового складу зазначаються відомості про надання допомоги для оздоровлення (абзац перший пункту 7 глави 7 розділу IV Інструкції №558).
Отже, зміст наведених норм свідчить про те, що допомога для оздоровлення виплачується військовослужбовцям органів Державної прикордонної служби один раз на рік незалежно від обставини їх переміщення по службі до іншого органу Держприкордонслужби.
Проте, як свідчить зміст наявних у справі матеріалів, відповідачу було виплачено грошову допомогу для оздоровлення у 2023 рік як за час служби у ІНФОРМАЦІЯ_1 , так і після переведення на нове місце служби до НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ), що призвело до подвійної виплати одного і того ж виду грошового забезпечення за один календарний рік служби та понесення позивачем зайвих витрат з виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення.
Суд зазначає, що питання повернення зайво виплачених коштів не врегульоване нормами спеціального законодавства, якими визначено порядок нарахування та виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, однак такі регламентовані Цивільним кодексом України.
Так, згідно з приписами статті 1212 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За змістом цієї норми зобов`язання з безпідставного придбання майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; здійснення набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав.
Водночас стаття 1215 Цивільного кодексу України визначає, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц вказала, що у статті 1215 Цивільного кодексу України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати.
Оскільки наявними у справі матеріалами підтверджується, що у лютому 2023 року відповідачу під час проходження військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_1 уже було виплачено грошову допомогу для оздоровлення за 2023 рік, однак таку було виплачено і у травні 2023 року під час служби у складі НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ), суд погоджується з доводами позову про те, що подвійне нарахування вказаного виду грошового забезпечення відбулося внаслідок недобросовісної поведінки з боку набувача ( ОСОБА_1 ), оскільки останній, знаючи і розуміючи, що за попереднім місцем служби йому уже було виплачено грошову допомогу для оздоровлення за 2023 рік, повторно звернувся із рапортом про виплату такої допомоги за новим місцем служби.
Вказане, враховуючи наведені вище положення Цивільного кодексу України, є підставою для стягнення зайво виплачених відповідачу коштів з виплати грошової допомоги для оздоровлення за 2023 рік.
Відтак, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення таких коштів з відповідача на користь позивача в судовому порядку.
Пунктом 3 частини першої статті 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Однак під час судового розгляду цієї справи відповідачем доводів позову не спростовано, відзив на позовну заяву не подавався.
З огляду на викладене, враховуючи встановлені у даній справі обставини, суд приходить до висновку, що позивачем доведено правомірність та обґрунтованість вимог про стягнення з відповідача завданої державні шкоди. Натомість відповідачем не було використано права подання відзиву на позовну заяву та не надано суду жодних доказів на спростування позиції позивача або ж доказів добровільної сплати зайво виплачених коштів. Тому заявлений позов підлягає задоволенню.
Відповідно до частини другої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Зміст указаної норми свідчить про те, що в разі задоволення судом позову суб`єкта владних повноважень стягненню з відповідача підлягають лише судові витрати, які були пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Оскільки під час розгляду даної справи не залучались свідки та не проводились експертизи, то відсутні підстави для стягнення з відповідача судових витрат.
Керуючись статтями 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України) до ОСОБА_1 про стягнення коштів задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України) вартість завданої державі шкоди у розмірі 25074 (двадцять п`ять тисяч сімдесят чотири) грн 00 коп.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 09 червня 2026 року.

Повне найменування учасників справи: позивач – військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України) ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ); відповідач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

Суддя О.П. Лелюк