ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" травня 2026 р. Справа №911/2847/25 

Господарський суд Київської області у складі судді Яреми В.А., за участю секретаря судового засідання Рженецької М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи
за позовом Військової частини НОМЕР_1 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «АСАНАРА»
про стягнення 13 459,21 гривень

за участю представника позивача Ледоховського А.Д. (довіреність б/н від 02.01.2026) та представника відповідача Козловського С.П. (самопредставництво)

керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

05.09.2025 з використанням підсистеми Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» у формі електронного документа до Господарського суду Київської області подано заяву Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) (далі – ВЧ НОМЕР_1 /позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «АСАНАРА» (ідентифікаційний код 44319152) (далі – відповідач) про стягнення 13 459,21 грн штрафних санкцій.
Вказані вимоги обґрунтовано невиконанням відповідачем обов`язку щодо поставки товару за укладеним між сторонами договором №184-24 про закупівлю товарів від 25.06.2024. 
Господарський суд Київської області ухвалою від 12.09.2025 у справі № 911/2847/25, зокрема, прийняв позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 до розгляду та відкрив провадження у справі; постановив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання; встановив відповідачу строк у п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позов та додаткових доказів (за наявності).
24.09.2025, 29.09.2025 та 01.10.2025 через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» до Господарського суду Київської області надійшли, відповідно: відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечував проти задоволення позову та просив відмовити у його задоволенні повністю; відповідь позивача на відзив; заперечення відповідача на відповідь на відзив.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 02.10.2025 постановлено призначити розгляд справи №911/2847/25 в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 27.10.2025 та викликати у судове засідання представників сторін. 
Господарський суд Київської області ухвалами від 27.10.2025, 01.12.2025, 06.01.2026 та від 10.02.2026 у цій справі, зокрема, відклав розгляд справи №911/2847/25 на 01.12.2025, 06.01.2026, 10.02.2026 та 24.03.2026 відповідно.
24.03.2026 судове засідання не відбулось через оголошення у відповідний день сигналу повітряної тривоги у зв`язку із загрозою ракетного обстрілу міста, а тому відповідною ухвалою від 24.03.2026 суд призначив судове засідання на 05.05.2026.
Відповідний висновок суду про призначення засідань на інші дату і час обґрунтований тим, що розпорядженням Голови Господарського суду Київської області №6-А від 19.07.2022 Про порядок дій при оголошенні повітряної тривоги передбачено, зокрема, що у разі оголошення сигналу повітряна тривога судді та працівники апарату суду негайно мають залишити приміщення суду та прослідувати до найближчого укриття з метою збереження життя, здоров`я та забезпечення безпеки відвідувачів, суддів та працівників апарату суду.
24.03.2026 з використанням підсистеми Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» у формі електронного документа до Господарського суду Київської області від позивача надійшли додаткові пояснення.
Приписами ч. 2 ст. 207, ч. 2 ст. 252 ГПК України встановлено, що суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.
Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
У судовому засіданні 05.05.2026 суд дійшов висновку про залишення без розгляду у порядку ч. 2 ст. 207 ГПК України пояснень позивача, оскільки їх подано після початку розгляду справи по суті без мотивування поважності причин пропуску строку для вчинення відповідної процесуальної дії.
Після закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, відтак оголосив вступну і резолютивну частини рішення, яким

УСТАНОВИВ:

25.06.2024 між Військовою частиною НОМЕР_1 як замовником та ТОВ «АСАНАРА» як постачальником укладено договір про закупівлю товарів №184-24 (далі – договір), відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов`язується передати у власність замовника, замовник зобов`язується прийняти і оплатити Ноутбук Acer Aspire 3 A317-54 (NX.K9YEU.00D) (далі – товар) код ДК 021:2015:30210000-4 «Машини для обробки даних (апаратна частина)».
Пунктами 3.2., 4.1., 5.4., 6.1., 9.2. та 10.2 договору сторони, зокрема, погодили, що розрахунки за товар, що поставляється, проводяться шляхом оплати за фактично поставлену кількість товару (партію товару) протягом п?яти робочих днів з відстрочкою платежу до тридцяти календарних днів у випадку затримки оплати товару замовником, як бюджетною державною установою (в разі відсутності коштів на розрахунковому рахунку після їх надходження) з моменту поставки всіх товарів, зазначених в накладній до даного договору.
Загальна сума договору складає: 97 474 грн 08 коп. (дев?яносто сім тисяч чотириста сімдесят чотири гривні, вісім копійок), в т.ч. ПДВ 16 245 грн 68 коп. (шістнадцять тисяч двісті сорок п?ять гривень, шістдесят вісім копійок).
Постачальник зобов?язаний поставити замовнику товар разом з усіма документами, визначеними в пункті 3.3. договору протягом 15 днів з моменту реєстрації договору.
Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 01.12.2024, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов?язань.
За порушення строків виконання зобов?язань за договором з боку однієї із сторін, з винної сторони стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцяти днів додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості.
Умовами припинення (розірвання) договору є взаємна домовленість сторін, в цьому випадку сторона-ініціатор зобов?язана письмово повідомити іншу сторону про розірвання договору, але не менше ніж за 10 календарних днів до передбачуваної дати розірвання договору.
До позовної заяви додано копію вказаного вище договору та підписаної сторонами до вказаного правочину специфікації, якою визначено найменування товару, його кількість, ціну за одиницю товару та загальну вартість, а саме: Ноутбук Acer Aspire 3 A317-54 (NX.K9YEU.00D) 4 шт. ціною за одиницю 24 368,52 грн та загальною вартістю (з ПДВ) 97 474,08 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до пункту 5.4. договору відповідач повинен був поставити товар протягом 15 діб з моменту підписання договору, тобто до 10.07.2024.
Як стверджує позивач, листом №27 від 12.09.2024 відповідач повідомив про неможливість поставки товару у зв`язку з його відсутністю на ринку та запропонував розірвати договір. 
Відтак 17.09.2024 сторонами укладено додаткову угоду №1-24 до договору №184-24 від 25.06.2024 (далі - додаткова угода), відповідно до п. 1. якої сторони дійшли взаємної згоди цією додатковою угодою достроково розірвати (припинити) дію договору №184-24 від 25.06.2024 року.
Пунктами 2 та 4 додаткової угоди сторони погодили, що з моменту набрання чинності цієї додаткової угоди зобов?язання сторін, що виникли з зазначеного вище договору, припиняються, і сторони не вважають себе пов?язаними будь-якими правами та обов?язками, що виникли із договору.
Додаткова угода набирає чинності з дня її підписання. 
Копії листа №27 від 12.09.2024 та додаткової угоди наявні в матеріалах справи. 
При цьому позивач зазначає, що відповідач не поставив товар ні у встановлений договором строк, ні станом на момент розірвання договору, що, на його думку, свідчить про порушення відповідачем договірного зобов`язання.
Посилаючись на положення статей 179, 222, 231 Господарського кодексу України, статей 509, 549, 610– 612, 655, 656 Цивільного кодексу України та пункт 9.4. договору, позивач стверджує, що у зв`язку з порушенням відповідачем строків поставки товару останній зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,1 % вартості непоставленого товару за кожен день прострочення та штраф у розмірі 7 % вартості такого товару у разі прострочення понад 30 днів.
У зв`язку з чим позивачем нараховано штрафні санкції у загальному розмірі 13 459,21 грн, а саме:
68 x (97 474,08 грн x 0,1 %) + (97 474,08 грн x 7 %), де 68 — кількість днів прострочення поставки (з 11.07.2024 по 16.09.2024), 97 474,08 грн — вартість непоставленого товару.
За доводами позивача 22.01.2025 він звертався до відповідача з вимогою (претензією) про сплату штрафних санкцій, однак відповіді та відповідно коштів від відповідача не надходило.
На підтвердження зазначених обставин до позовної заяви долучено копію зазначеної претензії, опису вкладення до цінного листа та фіскального чеку.
Ураховуючи наведене, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача 13 459,21 грн штрафних санкцій.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначив, що 17.09.2024 між сторонами укладено додаткову угоду, якою договір розірвано за взаємною згодою сторін. 
Отже, на думку відповідача, після розірвання договору та погодження сторонами п. 2 додаткової угоди відсутності будь-яких прав та обов`язків між сторонами підстави для нарахування та стягнення штрафних санкцій відсутні.
Також відповідач зауважив, що листом №27 від 12.09.2024 повідомив позивача про неможливість поставки товару у зв`язку з його відсутністю на ринку. При цьому відповідач послався на положення статей 614, 617 Цивільного кодексу України та зазначив, що вжив усіх можливих заходів для належного виконання зобов`язання, однак поставка товару була об`єктивно неможливою через обставини, які не залежали від його волі.
Крім того, відповідач вказав, що позивач не здійснював попередню оплату товару та не зазнав реальних збитків, у зв`язку з цим відповідач вважав, що майнові права позивача не були порушені, а заявлені до стягнення штрафні санкції є необґрунтованими.
Отже, посилаючись на зазначені обставини, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.
У відповіді на відзив позивач заперечив доводи відповідача щодо відсутності підстав для нарахування штрафних санкцій після розірвання договору.
Як зазначив позивач, договір укладено 25.06.2024, а строк поставки товару визначено до 10.07.2024. 
Водночас додаткову угоду про розірвання договору сторони підписали лише 17.09.2024, а отже у період з 11.07.2024 по 16.09.2024 договір залишався чинним та відповідно тривало прострочення виконання зобов`язання відповідачем. 
Позивач наголосив, що штрафні санкції нараховано саме за період дії договору до моменту його розірвання, а тому розірвання договору, відповідно до ч. 4 ст. 631 Цивільного кодексу України, не звільняє відповідача від відповідальності за допущене порушення.
Крім того, позивач заперечив доводи відповідача про наявність підстав для звільнення від відповідальності у зв`язку з відсутністю товару на ринку. На думку позивача, така обставина сама по собі не є форс-мажором у розумінні статті 617 Цивільного кодексу України та не звільняє боржника від відповідальності за порушення зобов`язання. 
Позивач також стверджує, що відповідач повідомив про неможливість поставки товару лише 12.09.2024, тобто майже через три місяці після укладення договору, що, на думку позивача, свідчить про відсутність належної ініціативи щодо зміни або розірвання договору у розумний строк.
Окремо позивач зазначив, що відповідач безпідставно ототожнює стягнення штрафних санкцій із відшкодуванням збитків, оскільки штрафні санкції є самостійним видом відповідальності за порушення господарського зобов`язання та не потребують доведення факту завдання збитків кредитору.
У запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву відповідач стверджує, що позивач помилково посилається на положення ч. 4 ст. 631 Цивільного кодексу України, оскільки наведена норма регулює наслідки закінчення строку дії договору, а не його дострокового розірвання за домовленістю сторін.
З`ясувавши обставини справи та дослідивши подані докази, заслухавши заключне слово представника позивача, суд дійшов таких висновків. 
Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Частинами 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.
Згідно з ч. 1 ст. 655, ч. 1 ст. 663 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює обставини, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.
Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів.
Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
З огляду наведених норм закону суд дійшов висновку, що підписання 25.06.2024 сторонами договору без будь-яких заперечень щодо вказаних у ньому положень свідчить про погодження позивача та відповідача з таким правочином, відповідно, породжуючи для сторін взаємні права і обов`язки по виконанню його умов з метою досягнення результату - поставки та передання позивачу у його власність товару, зокрема для ТОВ «АСАНАРА» - обов`язок по здійсненню такої поставки в погоджений договором строк – 15 днів з моменту реєстрації договору.
Разом із тим судом встановлено, що 17.09.2024 між сторонами укладено додаткову угоду №1-24, якою договір розірвано за взаємною згодою сторін.
Відповідно до ст. 598, ч. 1 ст. 604 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін.
Частиною 1 ст. 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 653, ст. 654 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. 
Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Приписами ч. 1 ст. 637, ст. 213 Цивільного кодексу України встановлено, що тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу.
При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.
Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
Як вбачається зі змісту п. 2 додаткової угоди, сторони погодили припинення усіх зобов`язань, що виникли з договору, та визначили, що не вважають себе пов`язаними будь-якими правами й обов`язками, які виникли з нього. 
Судом встановлено, що зазначена додаткова угода не містить жодних застережень щодо збереження за позивачем права на стягнення штрафних санкцій або щодо наявності у відповідача обов`язку зі сплати таких санкцій. 
При цьому формулювання про те, що сторони «не вважають себе пов`язаними будь-якими правами та обов`язками, що виникли із договором», свідчить про досягнення сторонами домовленості щодо остаточного врегулювання договірних правовідносин та припинення всіх взаємних вимог, які випливають із договору, у тому числі пов`язаних із відповідальністю за порушення, вчинені під час дії договору. 
Інше тлумачення зазначеної умови, а саме як такої, що стосується виключно майбутніх правовідносин сторін, фактично нівелювало б її зміст та правове значення включення до додаткової угоди. 
Суд критично оцінює доводи позивача щодо застосування до спірних правовідносин положень ч. 4 ст. 631 Цивільного кодексу України, відповідно до яких закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Так, у даному випадку договір припинився не у зв`язку із закінченням строку його дії, а внаслідок дострокового розірвання за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткової угоди №1-24 від 17.09.2024.
На відміну від припинення договору у зв`язку із закінченням строку його дії, у спірних правовідносинах сторони шляхом взаємного волевиявлення самостійно визначили правові наслідки припинення договірних відносин, прямо погодивши у п. 2 додаткової угоди відсутність між ними будь-яких прав та обов`язків, що виникли з договору.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що укладаючи додаткову угоду, сторони погодили припинення не лише основних договірних зобов`язань, а й усіх похідних вимог, у тому числі вимог, пов`язаних із відповідальністю за порушення договору, зокрема і тих, що мали місце під час його дії.
У розрізі зазначених висновків судом також врахована правова природа неустойки, яка відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України є грошовою сумою, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення зобов`язання.
Так, завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
До моменту порушення зобов`язання боржником неустойка виконує функцію сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки.
Після ж порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності.
Санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника.
Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
В розрізі зазначеного судом враховано, що:
- матеріали справи не містять доказів звернення позивача після повідомлення відповідача про неможливість поставки товару з вимогами до останнього про примусове виконання договору або про збереження дії положень щодо відповідальності сторін після його розірвання;
- попередня оплата товару позивачем не здійснювалася, а доказів понесення збитків чи інших негативних наслідків, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання, матеріали справи не містять.
Разом із цим суд враховує, що під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке.
Порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Суд ураховує те, що тлумачення законодавства слід здійснювати системно, враховувати правову природу спірних відносин, загальну спрямованість законодавства та права України в цілому, а результат тлумачення законодавства має бути розумним та справедливим.
Зокрема, законодавство слід тлумачити у відповідності з розумними цілями регулювання. Схожі висновки зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №911/1278/20.
З огляду на зазначене застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.
У розрізі зроблених висновків та необхідності врахування загальних засадах цивільного законодавства - справедливості, добросовісності, розумності, у питанні застосування неустойки як господарської санкції, суд зазначає, що кожна зі сторін у зобов`язанні після узгодження своєї волі, вираженої у формі договору, має розумні сподівання добросовісного дотримання і виконання домовленостей з боку іншої сторони, позаяк згідно з ч. 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Так, поряд із такою засадою цивільного законодавства як свобода договору, частина перша статті 3 ЦК України також містить такі засади як справедливість, добросовісність та розумність.
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами та основне призначення цього принципу вбачається в наданні суду більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину.
За таких обставин стягнення з відповідача штрафних санкцій після погодженого сторонами припинення усіх договірних прав та обов`язків не відповідало б засадам добросовісності, розумності та справедливості у спірних правовідносинах.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги Військової частини НОМЕР_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АСАНАРА» про стягнення 13 459,21 грн штрафних санкцій та, відповідно, про відмову в її задоволенні.
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати Військової частини НОМЕР_1 покладаються судом на позивача з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «АСАНАРА» (09701, Київська обл., Богуславський р-н, місто Богуслав, вул. Острів, будинок 1, ідентифікаційний код 44319152) про стягнення 13 459,21 грн штрафних санкцій відмовити повністю.
2. Понесені позивачем судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене у апеляційному порядку – до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.
Повне рішення складено 22.05.2026.

Суддя В.А. Ярема