ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2026 року
м. Харків
справа № 953/5013/25
провадження № 22-ц/818/2484/26
провадження № 22-ц/818/2662/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачка – ОСОБА_2 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2025 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 січня 2026 року в складі судді Кіндера В.А.
в с т а н о в и в:
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
Позовна заява мотивована тим, що у черевні 2021 року між сторонами у справі досягнута усна домовленість про надання ним на користь відповідачки грошових коштів у сумі 11800,00 євро в позику на придбання дому у Словаччині, з умовою повернення цих коштів до кінця 2024 року. 
04 червня 2021 року на виконання усної домовленості він здійснив банківський переказ на користь ОСОБА_2 в сумі 11800,00 євро, що підтверджується відповідною квитанцією.
Зазначив, що станом на день звернення до суду відповідачка зобов`язання з повернення коштів не виконала, розписку про отримання грошових коштів у позику не написала, від укладання письмового договору ухиляється. 
Вважав, що відсутність письмового договору позики чи будь-яких інших документів, які б підтверджували отримання відповідачкою коштів саме у позику та взяття відповідного зобов`язання із повернення позичених коштів, свідчить про відсутність правових підстав та доказів того, що між сторонами існують договірні відносини позики, що унеможливлює захист його прав в порядку статей 1047-1049 ЦК України. За таких обставин належним та ефективним способом захисту прав на забезпечення повернення грошових коштів є звернення до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 безпідставно набутих коштів в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України, а також 3% річних за період з 05.06.2021 до моменту подання даного позову.
Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті 04 червня 2021 року та збережені грошові кошти в сумі 553582,84 грн, що відповідно до курсу Національного банку України євро до гривні на день складання позову становить 11800,00 євро, та 3% річних від суми безпідставно набутих та неповернених грошових коштів, за період з 05.06.2021 до моменту подання позову у розмірі 68568,27 грн, що відповідно до курсу Національного банку України євро до гривні на день складання позову становить 1461,80 євро; судові витрати покласти на відповідачку.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено.
Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 січня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.
Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями ОСОБА_1 подав апеляційні скарги, в яких просив рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, додаткове рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу в частині стягнення 10000,00 грн відмовити або зменшити до 500,00 грн.
Апеляційні скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції не надав оцінку суперечливій поведінці відповідачки, а саме тому, що у відзиві відповідачка прямо зазначила, що отримала грошовий переказ від нього та не спростовувала факт отримання коштів, але наполягала, що переказані кошті належать не йому, а іншій особі. При цьому до відзиву відповідачка надала документ щодо руху коштів по своєму рахунку у банку щодо отримання від нього переказу на суму 11800,00 євро. Виключно в останньому судовому засіданні представник відповідачки змінила правову позицію та заперечила факт отримання грошових коштів відповідачкою, що є виявом недобросовісної та суперечливої поведінки та не відповідає принципам цивільного судочинства. Суд першої інстанції мав процесуальну можливість запропонувати йому надати протокол з перекладом банківського документу про переказ, однак цього не зробив. Зазначив, що відповідачкою до заяви про ухвалення додаткового судового рішення не було надано договір про надання правової допомоги, документи про оплату гонорару, документи, що підтверджують витрачений адвокатом час, а іншій надані документи не можуть вважатися належними, достатніми і допустимими доказами, оскільки підстави їх складення, їх законність та обґрунтованість за відсутності договору не можуть бути встановлені. Надані копії з копії витягів з договору та додатку неможливо встановити ані порядок укладення, зміни та розірвання договору, ані порядок обчислення та встановлення вартості послуг адвоката та порядок їх сплати клієнтом, інші обов`язкові умови. З поданих відповідачкою документів неможливо чітко встановити відповідність заявлених до стягнення з нього витрат критеріям фактичності, розумності та обґрунтованості, а копії з копії не можна вважати достовірним доказом. Крім того, більша частина процесуальних дій, вчинених адвокатом відповідачки, не мала фактичної та реальної необхідності, не була неминуча та не мала впливу на результат розгляду справи судом. У випадку, якщо суд дійде висновку про належність та допустимість поданих доказів просив суд зменшити їх розмір до 500,00 грн.

20.03.2026 за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_2 через свого представника подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою.
21.04.2026 та 11.06.2026 ОСОБА_1 подав додаткові письмові пояснення, в яких виклав доводи позову та апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду необхідно задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення суду необхідно залишити без задоволення.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до виписки по картці НОМЕР_1 , належній ОСОБА_1 , 04 червня 2021 року здійснено надходження у розмірі 400 000,00 грн, переказ в сумі 399799,70 грн, баланс на кінець період 10200,98 грн (а.с.9 том 1).
Відповідно до протоколу swift переказу ПриватБанку, виклад відомостей якого здійснений на англійській мові, 04.06.2021 ОСОБА_1 переказав 11800,00 євро Ковалінській Ірині (а.с.10 том 1).
26.04.2025 ОСОБА_1 на адреси ОСОБА_2 направив засобами поштового зв`язку вимогу про повернення безпідставно набутих грошових коштів, відповідно до якої ОСОБА_1 запропонував ОСОБА_2 до 12 травня 2025 року повернути грошові кошти в розмірі 11800,00 євро (а.с.12-18 том 1).
За розрахунком ОСОБА_1 розмір 3% річних за період з 05.06.2021 по 23.05.2025 включно становить 1461,58 євро, еквівалент 68568,27 грн.
В суді першої інстанції були допитані свідки.
Так, свідок ОСОБА_3 повідомила, що вона працювала на одному підприємстві разом з ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1 . Вказала, що на підприємстві ходили чутки між співробітниками, що позивачем було перераховано грошові кошти на рахунок ОСОБА_2 . Особисто ОСОБА_3 нічого не бачила та не брала участь.
Свідок ОСОБА_5 повідомила, що працювала на одному підприємстві з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Пояснила, що в кінці квітні 2025 року їй зателефонував ОСОБА_4 та повідомив, що ОСОБА_1 має фінансові претензії до відповідачки стосовно подій 2021 року, коли ОСОБА_2 , мала намір придбати нерухомість закордоном, а ОСОБА_4 , як чоловік ОСОБА_2 , мав надати їй фінансову можливість, задля чого він звернувся до декількох осіб, серед яких був і позивач, з проханням взяти у нього готівкові кошти, покласти на власні банківські рахунки та в подальшому переказати ОСОБА_2 . В подальшому вона за проханням ОСОБА_4 здійснила перевірку грошових коштів та повернула ОСОБА_4 .
Свідок ОСОБА_4 повідомив, що він проживав разом з ОСОБА_2 , та вони мали намір придбати будинок в Словаччині. Позивач був другом ОСОБА_4 , з ОСОБА_2 знайомі не були. У зв`язку з наявними законодавчими обмеженнями у вивозі готівкових коштів з України та перерахуванні грошових коштів на банківську картку, він просив та надав співробітникам, серед яких був і ОСОБА_1 , грошові кошти у сумі еквівалентній 11800,00 євро, які вони зараховували на картку в ПриватБанк, після чого перерахували на рахунок ОСОБА_2 .
Свідок ОСОБА_6 повідомив, що він є сином відповідачки. Зазначив, що ОСОБА_4 надавав грошові кошти співробітникам, які виступаючи в ролі посередників, повинні були перерахувати грошові кошти йому та ОСОБА_2 для придбання будинку в Словаччині. Особисто передачу грошових коштів він не бачив, однак може повідомити, що в його матері не було необхідності у запозиченні грошей у будь-кого, зокрема у ОСОБА_1 потереби не було.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
У статті 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Приватноправовими нормами визначено обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідачки 553582,84 грн, що відповідно до курсу Національного банку України євро до гривні на день складання позову становить 11800,00 євро, як безпідставно набутого майна на підставі статті 1212 ЦК України.
На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 надав суду докази переказу на ім`я ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 11800,00 євро.
В свою чергу в суді першої інстанції, а саме у відзиві на позовну заяву, запереченні на відповідь на відзив та у додаткових обґрунтуваннях клопотання про виклик свідків ОСОБА_2 не заперечувала проти факту отримання 04.06.2021 грошових коштів на суму 11800,00 євро від ОСОБА_1 
ОСОБА_2 до суду першої інстанції також надала докази отримання переказу від ОСОБА_1 на її рахунок 04.06.2021 грошових коштів на суму 11800,00 євро (а.с.117 том 1).
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч.1 ст.82 ЦПК України).
Таким чином колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 зазначав, що між ним та відповідачкою в усній формі був укладений договір позики, однак, докази на підтвердження цього у нього відсутні. 
В свою чергу, ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтвердила факт отримання коштів та пояснила, що вона зі своїм чоловіком ОСОБА_4 мали намір придбати нерухомість на території Словацької Республіки, тому вони з ОСОБА_1 та з кількома іншими особами домовились про те, що вони надають їм грошові кошти, які в подальшому здійснюють переказ цих коштів на рахунки ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 відкритті у Словаччині. Також звертала увагу на призначення таких переказів, а саме як дружній переказ.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.
Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. «condictio sine causa» - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).
Особливості кондикційних правовідносин (зобов`язань) неодноразово були предметом дослідження суду касаційної інстанції (Верховного Суду України, касаційних судів у складі Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду).
Так, ще у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15 було зазначено, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова).
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19).
У постанові від 25 вересня 2024 року в справі № 201/9127/21 постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду зазначив, що характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.
Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.
Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Натомість договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.
Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, за загальним правилом, кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення.
Крім того, в практиці Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду при вирішенні питання про наявність або відсутність підстав для стягнення безпідставно набутих коштів прийнято враховувати засади справедливості, добросовісності та розумності.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України зокрема свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Згідно з усталеною судовою практикою стягнення безпідставно набутих коштів можливе за умови, коли правова підстава для передачі таких коштів або взагалі не існувала, або з часом відпала. Крім того, договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).
Традиційно для доктрини цивільного права прийнято розглядати договір у чотирьох різних аспектах: договір як правочин; договір як документ; договір як правовідносини; договір як регулятор відносин між його сторонами.
В питанні виникнення договірних зобов`язань найбільш важливим є оцінка договору як правочину. За статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Договір як двосторонній правочин передбачає, що такі дії вчиняють обидві сторони договору й такі дії мають бути спрямовані на досягнення спільної правової мети. Підґрунтям договору як правочину є певна домовленість, оскільки за змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Саме домовленість є внутрішньою сутністю договору.
Якщо йдеться про домовленість, то передусім на виникнення таких прав і обов`язків має бути спрямована внутрішня воля обох сторін. Цій внутрішній волі, для того щоб не виник дефект волі правочину, має відповідати волевиявлення кожного учасника правочину.
Отже, договір як правочин характеризується свободою волі сторін. У договорі через здійснене волевиявлення виражається воля його сторін. Виникненню договору передує процес проходження його через свідомість та волю контрагентів.
Натомість договір як документ є лише зовнішньою формою, способом об`єктивізації, оформлення досягнутої домовленості.
Вимоги щодо зовнішньої, зокрема, письмової форми договору як документа закріплені у статті 207 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Позивач наполягає на тому, що в усній формі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 погодили отримання останньою коштів саму у позику, тобто позивач вказує, що між вказаними особами в усній формі укладено договір позики.
Колегія суддів уважає, що визначальним у цій ситуації є не питання наявності між сторонами письмового договору (документа), а характер дій (волевиявлення) сторін спору та результат, на який це волевиявлення було спрямоване. 
Суд касаційної інстанції неодноразово зауважував, що укладення договору може виражатися й у діях сторін, які своєю поведінкою визнали чи схвалили договірні відносини.
Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.
У постанові від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вразі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
Позивач зазначає, що між сторонами у справі досягнута усна домовленість про надання ним на користь відповідачки грошових коштів у сумі 11800,00 євро в позику на придбання будинку у Словаччині.
Відповідачка не заперечує, що позивач на її прохання перерахував грошові кошти на її рахунок для придбання будинку у Словаччині. Зазначає, що ці грошові кошти належали їй та її чоловіку ОСОБА_4 , та були надані ОСОБА_1 , а також іншим особам для здійснення переказу цих же коштів на рахунки ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 відкритті у Словаччині.
Отже, в даній справі волевиявлення сторін було спрямоване на виникнення договірних правовідносин.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.
За таких обставин, установивши, що ОСОБА_1 здійснив переказ грошових коштів на рахунок ОСОБА_2 на підставі укладеного в усній формі договору, тобто між сторонами встановлено фактично договірні правовідносини, що виключає кваліфікацію переданого позивачем відповідачу майна як безпідставно отриманих, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів статті 1212 ЦК України.
Оскільки позовні вимоги про стягнення 3% річних є похідними вимогами, тому задоволенню також не підлягають.
Виходячи з наведеного колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, проте помилився щодо мотивів такої відмови, тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Щодо додаткового рішення, колегія суддів зазначає наступне.
За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.
Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.
Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21); 
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).
Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у cправі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі № 369/849/18. 
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Аналогічний висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 29 квітня 2026 року у справі № 372/4830/23 (провадження № 61-7764св24).
Матеріали справи свідчать про те, що в суді першої інстанції інтереси ОСОБА_2 представляв адвокатка Розумна О.О. на підставі договору про надання правової допомоги № 12 від 02.06.2025, ордеру на надання правничої допомоги серії АХ № 1265307 та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії № 1190 від 23.03.2012 та адвокаткою підготовлено та подано до суду дві заяви про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді (внесення РНОКПП/коду ЄДРПОУ до додаткових відомостей про учасника справи та надання доступу до електронної справи), заяву про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, відзив на позовну заяву, два клопотання про виклик свідків, клопотання про долучення доказів, заперечення на відповідь на відзив, додаткове обґрунтування клопотання про виклик свідків.
У суді першої інстанції адвокатка Розумна О.О. приймала участь у судових засіданнях 08.07.2025, 13.08.2025, 08.09.2025, 06.10.2025, 13.11.2025, 08.12.2025.
Відповідно до витягу з договору №12 про надання правової допомоги від 02.06.2025 укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Розумною О.О., адвокат надає необхідну правову допомогу клієнтові з приводу представництва та захисту його інтересів у судах загальної юрисдикції всіх інстанцій, в органах державної влади та управління, установах, організаціях, правоохоронних органах, з питань що пов`язані із захистом прав та інтересів клієнта під час розгляду справи №953/5013/25(п.1).
Відповідно до додатку №1 до договору про надання правової допомоги №12 від 02.06.2025, за надання правової допомоги з приводу представництва та захисту інтересів Клієнта в Київському районному суді м. Харкова під час розгляду справи №953/5013/25, клієнт має сплатити адвокату гонорар, який встановлюється в розмірі фіктосаної суми, а саме: ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді або фактично в суді першої інстанції, збирання доказів на підтвердження правової позиції, складання відзиву на позовну заяву та подання його до суду, участь в судових засіданнях по справі в суді першої інстанції, складання заперечення, заяв, клопотань, додаткових пояснень – 80000,00 грн.
Актом приймання-передачі виконаних робіт №1 від 18.12.2025 до договору про надання правової допомоги №12 від 02.06.2025 визначено, що сторони погодили, що адвокатом станом на 18.12.2025 виконаний комплекс юридичних послуг (професійної правничої допомоги), пов`язаних з розглядом справи, а саме: ознайомлення з матеріалами справи, консультування з приводу можливостей та перспектив судового розгляду вказаної справи в суді першої інстанції, збирання доказів на підтвердження правової позиції, складання відзиву на позовну заяву та подання його до суду, участь у судових засіданнях по справі в суді першої інстанції, складання клопотань про виклик свідків, подання додаткових пояснень, на загальну суму 80000,00 грн.
Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи, а також враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що справедливим і співмірним буде стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції.
Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, їх обсягу з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки по суті вимог апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2025 року - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення суду – залишити без задоволення.
Додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 січня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина