ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 644/3447/23
Номер провадження 22-ц/818/918/26
22-ц/818/1309/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 липня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б., 
за участю:
секретаря судового засідання Візіра О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 01 вересня 2025 року в складі судді Бугери О.В. та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2025 року в складі судді Бугери О.В. по справі № 644/3447/23 за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що 12 жовтня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» (яке у подальшому змінило назву на АТ «Сенс Банк») та ОСОБА_1 укладено угоду про надання споживчого кредиту № 501370387, за якою банк зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені договором платежі в сумі, строки та на умовах, передбачених кредитним договором. Банк належним чином виконав свої зобов`язання, надавши ОСОБА_1 кредит. Натомість ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором не виконує, у зв`язку з чим станом на 22 січня 2023 року у нього виникла заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 1 158 896,00 грн. 
12 квітня 2023 року на адресу позичальника направлено досудову вимогу про виконання договірних зобов`язань, яку залишено без реагування.
Просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 501370387 у розмірі 1 158 896,00 грн та сплачений судовий збір.
18 вересня 2023 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову. Посилався на те, що досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань від 12 квітня 2023 року він не отримував. Згідно наданого позивачем списку «43» згрупованих відправлень без дати він значиться в списку під номером 22 з номером відправлення № 0504560669460, а також під номером 82 з номером відправлення № 05045600662295. При цьому, на самому описі відправлення відсутній номер відправлення вимоги. Відповідно до трекінгу ДП «Укрпошта» щодо відправлень за номерами 0504560669460 і 05045600662295 вони 22 і 16 травня 2023 року вручені відправнику, а отже банк не виконав вимоги Закону України «Про споживче кредитування». Досудова вимога та список «43» згрупованих відправлень містяться як в цивільній справі № 644/3447/23, так і в цивільній справі № 644/3443/23, тому неможливо встановити, до якого кредитного договору відноситься досудова вимога. Позивачем не надано первинних документів, які встановлювали б розмір заборгованості. Надані до суду документи сумнівної якості. Надана суду оферта не містить підпису, а також в ній не зазначена сума кредитного ліміту, який може бути наданий банком. Паспорт споживчого кредиту носить інформаційний характер. Вимоги позивача суперечать Конституції України, загальним засадам цивільного законодавства щодо свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності, Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони включення до договору споживчого кредитування несправедливих умов. Крім того, посилався на військову агресію рф проти України та запровадження воєнного стану як форс-мажорні обставини, що унеможливили регулярні погашення заборгованості.
Рішенням Індустріального районного суду м. Харкова від 01 вересня 2025 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів дотримання встановленого Законом України «Про споживче кредитування» порядку направлення відповідачу вимоги про дострокове повернення кредиту. З аналогічних підстав постановою Харківського апеляційного суду від 20 червня 2024 року у справі № 644/3443/23 відмовлено у задоволенні позову банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за іншим договором від 17 березня 2021 року № 501303561. Крім того, ОСОБА_1 було подано до банківської установи заяву про реструктуризацію боргу.
08 вересня 2025 року (понеділок) засобами електронної пошти представник відповідача адвокат Лиска П.О. подав до суду клопотання про розподіл судових витрат, в якому просив вирішити питання щодо судових витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом справи, у розмірі 50 000,00 грн.
Клопотання мотивовано тим, що розмір гонорару адвоката підтверджується договором про надання правової допомоги від 20 грудня 2023 року з додатковою угодою до нього, рахунком від 05 вересня 2025 року, актом здачі-приймання наданих послуг. Крім того, сторони погодили, що адвокат може залучати до надання правової допомоги помічників та інших адвокатів, у зв`язку з чим 01 грудня 2024 року між адвокатами Лискою П.О. і Скляровою Р.В. був укладений договір про співпрацю, за яким Склярова Р.В. здійснювала представництво інтересів ОСОБА_1 , та її гонорар входить до вищевказаної суми.
Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 про розподіл судових витрат залишено без задоволення.
Додаткове рішення мотивовано тим, що адвокат Лиска П.О. вступив у процес вже після подачі відзиву відповідачем, долучена додаткова угода та договір містять розбіжності в номері справи, в рамках якої надається правова допомога, витрати на правову допомогу визначались у формі гонорару, що є фіксованим, без визначення вартості складових за актом та додатковою угодою, тому розмір судових витрат є недоведеним та подана заява задоволенню не підлягає.
24 вересня 2025 року через систему «Електронний суд» АТ «Сенс Банк» на рішення суду та 03 листопада 2025 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 адвокат Лиска П.О. на додаткове рішення суду до суду апеляційної інстанції подали апеляційні скарги.
АТ «Сенс Банк» в апеляційній скарзі просило рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суду надано достатньо доказів на підтвердження укладення договору і отримання позичальником коштів, тобто виконання банком взятих на себе зобов`язань. Надана банком виписка, яка була долучена до позовної заяви, підтверджує обставини видачі кредиту та його розмір, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено й у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача. Банк 20 квітня 2023 року направляв відповідачу досудову вимогу, яка повернута відділенням поштового зв`язку на адресу позивача, підтвердженням чого є зображення (скріншот) з сайту АТ «Укрпошта» за номером трекінгу поштових відправлень № 0504560669460. Той факт, що досудова вимога була повернута відділенням поштового зв`язку позивачу, слід розцінити як ухилення відповідачем від її отримання. Отримання досудової вимоги боржником перебуває поза межами контролю банку. На час ухвалення судового рішення у даній справі строк виконання вимоги про дострокове повернення кредиту сплив. Навіть якщо припустити, що позивачем не було б дотримано вимог щодо вжиття заходів досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором, то у такому випадку у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову лише у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Отже, за відсутності факту направлення кредитором вимоги позичальнику про усунення порушень кредитного договору суд може стягнути лише прострочену суму боргу, а платежі, за якими строк сплати ще не настав, ні. Відповідач систематично користувався коштами та здійснював відповідні кредитні транзакції, однак судом першої інстанції не надано жодної оцінки вищенаведеному факту. 
Представник ОСОБА_1 адвокат Лиска П.О. в апеляційній скарзі просив додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву про розподіл судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд допустив безпідставне втручання у договірні відносини між адвокатом та клієнтом. Банк не надав заперечень щодо розміру гонорару адвоката. Зазначення у договорі його номеру не є обов`язковим. Сторонами договору погоджено його умови 20 грудня 2023 року, а потім додатковою угодою погоджено умови надання послуг саме у справі № 644/3447/23 і порядок розрахунків. Суд не надав належної оцінки доказам на підтвердження розміру гонорару.
24 жовтня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Лиска П.О. через систему «Електронний суд» подав до суду відзив на апеляційну скаргу банку, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін, судові витрати покласти на позивача. Відзив мотивовано тим, що предметом доказування в даному випадку є не просто доведення факту наявності заборгованості, а ще і доведення наявності законності підстав для дострокового повернення коштів та дотримання процедури дострокового повернення коштів, яка чітко встановлена Законом України «Про споживче кредитування», що має розглядатися у взаємозв`язку. Позивачем не був належним чином дотриманий порядок направлення досудової вимоги, а відповідно і звернення до позичальника із вимогами про дострокове повернення коштів за кредитним договором, чому і була надана належна оцінка судом. У даному випадку відсутній доказ направлення досудової вимоги саме по кредитному договору, заборгованість за яким стягується в межах даної справи, а тому не можна брати до уваги твердження позивача про те, що відповідач ухилився від отримання вимоги. Посилався на постанову Харківського апеляційного суду від 20 червня 2024 року у справі № 644/3443/23 за аналогічним позовом банку до ОСОБА_1 , якою у задоволенні позову відмовлено. Орієнтовний розмір витрат відповідача у зв`язку із розглядом апеляційної скарги складає 20 000, 00 грн.
В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися. 
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 02 липня 2026 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:
Акціонерним товариством «Сенс Банк» отримано в електронному кабінеті 12 березня 2026 року (а.с. 213, т. 2); 
Адвокатом Рудницьким Юлієм Ігоровичем, який діє в інтересах Акціонерного товариства «Сенс Банк», отримано в електронному кабінеті 16 жовтня 2025 року (а.с. 214, т. 2);
ОСОБА_1 отримано в електронному кабінеті 12 березня 2026 року (а.с. 211, т. 2); 
Адвокатом Лискою Павлом Олександровичем, який діє в інтересах ОСОБА_1 , отримано в електронному кабінеті 12 березня 2026 року (а.с. 212, т. 2);
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення і додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги АТ «Сенс Банк» та ОСОБА_1 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та АТ «Альфа Банк» було укладено кредитний договір шляхом підписання позичальником оферти на укладання угоди про надання кредиту № 501370387, анкети-заява про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа Банк» та підписання банком акцепту пропозиції на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 501370387, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 903 761,35 грн, з яких 417 313,84 грн для власних потреб та 261 840,00 грн, 50 123,51 грн, 174 484,00 грн – для повернення заборгованості за іншими кредитними договорами, зі сплатою процентів за користування кредитом 34% річних, строком на 60 місяців, дата повернення кредиту 12 жовтня 2026 року (а. с. 4-8, 10-13 том 1).
Всі відносини, що не врегульовані угодою, запропоновано врегулювати договором, який визначає всі інші істотні умови надання та користування кредитом, є невід`ємною частиною угоди та діюча редакція якого розміщена на сайті Банку www.alfabank.ua (а. с. 5 том 1).
Сторони узгодили в письмовій формі графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, за яким кредит мало бути повернуто щомісячними платежами 12 числа кожного місяця у розмірі 31 498,46 грн (а.с. 5 зворот - 6 том 1).
12 жовтня 2021 року ОСОБА_1 та АТ «Альфа Банк» підписано паспорт споживчого кредиту з вищевказаними умовами кредитування (а.с. 8 зворот том 1).
АТ «Альфа Банк» належним чином виконало свої зобов`язання за кредитним договором, перерахувавши на рахунок ОСОБА_1 903 761,35 грн, що підтверджується меморіальним ордером № 618704869 від 12 жовтня 2021 року та випискою по рахунку (а. с. 17, 18-24 том 1).
ОСОБА_1 належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого у нього станом на 22 січня 2023 року утворилась заборгованість у розмірі загалом 1 158 896,00 грн, з яких за кредитом 877 673,12 грн, за відсотками 281 222,88 грн. Поточна заборгованість становить 307 218,46 грн, з яких 25 995,58 грн за тілом кредиту та 281 222,88 грн - за відсотками (а. с. 16 том 1).
З 01 грудня 2022 року найменування АТ «Альфа - Банк» змінено на АТ «Сенс Банк».
12 квітня 2023 року АТ «Сенс Банк» складено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань на ім`я ОСОБА_1 , якою банк вимагав повернення протягом 30 календарних днів заборгованості за кредитним договором № 501370387 від 12 жовтня 2021 року у розмірі 1 158 896,00 грн (а.с. 25 том 1).
На підтвердження направлення вимоги банком надано її копію, копію опису вкладення у цінний лист, копію списку згрупованих поштових відправлень № 43, в якому ОСОБА_1 вказаний двічі: під № 22 (№ відправлення 0504560669460) та під № 82 (№ відправлення 0504560862295), а також квитанцію відділення поштового зв`язку від 20 квітня 2023 року (а.с. 25-31 том 1). 
Поштові відправлення з вказаними номерами 16 та 22 травня 2023 року повернуті відправнику, що підтверджується трекінгом АТ «Укрпошта» (а.с. 60, 61 том 1).
Як вбачається з копії звернення ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк», 18 квітня 2024 року ним було подано до банківської установи заяву про реструктуризацію за кредитним договором 501370387 від 12 жовтня 2021 року, в якій він просив розглянути можливість зниження відсоткової ставки та продовження терміну кредитування. 24 квітня 2024 року було повідомлено відповідачу про неможливість реструктуризації, оскільки така пропозиція за його договором відсутня, проте така можливість може бути доступна для нього в майбутньому та за наявності буде відображена у відповідному додатку (а.с. 25-26 том 2).
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Положеннями ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У постанові від 30 січня 2018 року в справі №161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Як встановлено судом, 12 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Альфа-Банк» (зараз АТ «Сенс Банк») з метою отримання банківських послуг, зокрема запропонував банку укласти угоду про надання споживчого кредиту, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб, що підтверджується офертою на укладання угоди про надання споживчого кредиту №501370387 від 12 жовтня 2021 року.
У матеріалах справи наявні належні докази укладення договору та існування договірних зобов`язань, які є обов`язковими до виконання кожною із сторін, надання відповідачеві кредитних коштів і невиконання ним своїх обов`язків.
Відмовляючи у задоволенні позову банку у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не дотримано порядку обов`язкового досудового врегулювання для дострокового повернення всієї суми заборгованості.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується частково.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що банк звертається до суду з позовом про дострокове повернення коштів за кредитним договором, тобто предметом позову у справі є як стягнення простроченої заборгованості, що складається з тіла кредиту та відсотків, так і дострокове стягнення всієї суми кредитних коштів.
З огляду на те, що між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит, то на спірні правовідносини поширюються положення Закону України «Про споживче кредитування».
За змістом пункту 9 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач - фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит.
Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).
У чинній до 10 червня 2017 року редакції частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було закріплено, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон № 1734-VIII), який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).
Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».
Згідно із частиною четвертою статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
У постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.
У постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».
Враховуючи, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, містила положення про застосування обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а після 10 червня 2017 року на ці правовідносини почала поширюватися частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд вважає, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц, є релевантною для даних правовідносин та може бути застосована в частині наслідків для кредитора у разі невиконання передбаченого законодавством досудового врегулювання спору.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц дійшла висновку, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
Колегія суддів зауважує, що із системного аналізу ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» вбачається, що у справах про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором саме позивач повинен довести, що умовами договору передбачено право банку у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, і у випадку, якщо умовами договору про споживчий кредит передбачено право кредитодавця вимагати дострокового повернення кредиту, останній зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення і строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
В оцінці цього визначальними є умови кредитного договору. Такий договір є джерелом правового регулювання цивільних відносин між сторонами, який визначає обов`язкові для обох сторін правила поведінки, відмінні від їх законодавчого регулювання.
Умовами акцептованої банком оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту №501370387 від 12 жовтня 2021 року не передбачено право банку вимагати дострокового повернення споживчого кредиту, як і не визначено порядку направлення юридично значимих повідомлень та підтвердження отримання їх позичальником. В оферті зазначено про можливість дострокового припинення угоди лише за умови дострокового повного погашення кредитної заборгованості за угодою. Інші умови договору, що викладені на сайті банку, є мінливими, суду не надано доказів ознайомлення позичальника з їх конкретною редакцією, яка б містила право кредитора вимагати дострокового повернення боргу, тож їх не можна вважати складовою кредитного договору, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). 
На підтвердження направлення позичальнику досудової вимоги банком надано її копію, копію опису вкладення у цінний лист, копію списку згрупованих поштових відправлень № 43, в якому ОСОБА_1 вказаний двічі: під № 22 (№ відправлення НОМЕР_1 ) та під № 82 (№ відправлення 0504560862295), а також квитанцію відділення поштового зв`язку з від 20 квітня 2023 року (а.с. 25-31 том 1). 
Разом з тим, в описі вкладення у цінний лист дійсно не вказано, за яким саме кредитним договором ОСОБА_1 направляється досудова вимога, оскільки між сторонами, згідно пояснень банку, укладено три різних кредитних договори. Крім того, суд звертає увагу, що на наданих описі та реєстрі рекомендованих відправлень № 43 не видно дати на штампі, а у фіскальному чеку від 20 квітня 2023 року є відмітка про відправлення списку № 2655, але такого списку суду не надано. Поштові відправлення на ім`я ОСОБА_1 № 0504560669460 та № 0504560862295 повернуті відправнику без вручення адресату.
Враховуючи, що умовами угоди про надання споживчого кредиту № 501370387 не передбачено як обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів, так і не визначено порядок направлення юридично значимих повідомлень позичальнику, а також матеріали справи не містять належних доказів направлення позичальнику досудової вимоги саме за кредитним договором № 501370387 і її отримання ним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що банком не дотримано положень частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», тож кредитодавець не набув право на дострокове повернення споживчого кредиту у повному обсязі, строк виплати якого ще не настав.
Разом з тим, наведене є підставою для відмови у задоволенні позову лише у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів з відповідача, строк повернення яких станом на час звернення до суду не настав.
Проте з позичальника на користь банку підлягає стягненню прострочена заборгованість, яка виникла на час звернення банку до суду з цим позовом.
Аналогічного висновку у подібних спорах дійшов Верховний Суд у постановах від 22 жовтня 2025 року у справі № 539/402/24, від 14 квітня 2026 року у справі № 585/1140/24.
Колегія суддів звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18) зазначено, що: «колегія суддів уважає безпідставними посилання апеляційного суду, як на законність підстави для відмови у задоволенні позову банку на недоведення суми заборгованості, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Встановивши факт існування між сторонами невиконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти».
Із наданого позивачем розрахунку заборгованості та графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супровідних послуг, який є додатком №1 до угоди про надання кредиту № 501370387 від 12 жовтня 2021 року, вбачається, що поточна кредитна заборгованість ОСОБА_1 станом на 22 січня 2023 року складає 307 218,46 грн, з яких 25 995,58 грн за тілом кредиту та 281 222,88 грн за відсотками.
З огляду на вищевикладене, вказана сума простроченої заборгованості підлягає стягненню з відповідача на користь АТ «Сенс Банк», на що суд першої інстанції уваги не звернув.
Посилання суду на відмову позичальнику у реструктуризації заборгованості колегія суддів вважає помилковим, адже це не є підставою для звільнення його від виконання своїх зобов`язань за кредитним договором з повернення основного боргу та процентів за користування кредитом.
Також колегія суддів вважає необґрунтованим посилання суду на постанову Харківського апеляційного суду від 20 червня 2024 року у справі №644/3443/23, якою відмовлено у задоволенні позову банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за іншим договором від 17 березня 2021 року № 501303561, оскільки встановлені у вказаній справі обставини стосуються іншого договору та не є преюдиційними для цієї справи.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.
За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову банку.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При поданні позову банком сплачено судовий збір в розмірі 17 383,44 грн, за подачу апеляційної скарги сплачено 20 860,00 грн (а.с. 1 том 1, а.с. 171 том 2).
Оскільки вимоги позову та апеляційної скарги задоволено частково, на 26,5%, з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 4 606,61 грн (17 383,44*26,5%) та апеляційної скарги в розмірі 5 527,90 грн (20 860,00*26,5%), а загалом 10 134,51 грн.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення суду колегія суддів виходить з такого.
Інтереси ОСОБА_1 в суді першої інстанції представляли адвокати Лиска П.О. та Склярова Р.В. на підставі договору про надання правової допомоги від 20 грудня 2023 року з додатковою угодою від 20 грудня 2023 року до нього та ордерів АХ № 1165900 від 25 січня 2024 року (а.с. 93 том 1), ВІ № 1262540 від 02 грудня 2024 року (а.с. 175 том 1, а.с. 133, 134 том 2).
З копії договору про надання правової допомоги між Хруповим О.П. та Лискою П.О. від 20 грудня 2023 року вбачається, що в ньому міститься посилання на надання гонорару адвоката за надання правових послуг по представництву клієнта по справі № 922/4693/23 (а.с. 133 том 2).
Додатковою угодою від 20 грудня 2023 року до вказаного договору адвокат та клієнт визначили гонорар за комплекс дій по договору щодо представництва інтересів Клієнта у фіксованому розмірі в 50 000,00 грн у справі № 644/3447/23. Визначено порядок сплати гонорару протягом 180 календарних днів з моменту підписання акту здачі-приймання наданих послуг. Крім того, п. 2 сторони погодили, що адвокат може залучати до надання правової допомоги інших адвокатів, які можуть виконувати дії, пов`язані з представництвом інтересів клієнта по справі № 644/3447/23. Гонорар адвоката, визначений цією додатковою угодою, включає в себе оплату за дії, вчинені іншими особами, залученими адвокатом (а.с. 134 том 2).
02 грудня 2024 року між адвокатами Лискою П.О. та ОСОБА_2 укладено договір про співпрацю, за яким вони зобов`язались здійснити захист, представництво клієнта Хрупова О.П. та надати інші види правової допомоги в межах справи № 644/3447/23. У п. 5 сторони погодили, що оплата за надання правової допомоги ОСОБА_1 у відповідності до укладеного з ним договору від 20 грудня 2023 року здійснюється на користь ОСОБА_3 в порядку та строки, визначені договором від 20 грудня 2023 року (а.с. 137 том 2).
Під час розгляду справи представник відповідача Склярова Р.В. повідомила про наявність судових витрат на правничу допомогу та зазначала, що докази понесених витрат будуть надані суду у встановленому процесуальному порядку, після ухвалення рішення у справі.
08 вересня 2025 року (понеділок), тобто у межах п`ятиденного строку з дня ухвалення рішення суду від 01 вересня 2025 року, засобами електронної пошти представник відповідача адвокат Лиска П.О. подав до суду клопотання про розподіл судових витрат, в якому просив вирішити питання щодо судових витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом справи, у розмірі 50 000,00 грн.
До вказаної заяви долучено акт здачі-приймання наданих послуг по договору про надання правової допомоги від 05 вересня 2025 року, а також рахунок від 05 вересня 2025 року на оплату фіксованої суми гонорару в розмірі 50 000,00 грн згідно договору від 20 грудня 2023 року (а.с. 135, 136 том 2). З акту вбачається, що адвокатом надані наступні послуги: надання усної консультації, правової інформації, роз`яснень з правових питань з приводу поданої позовної заяви, ознайомлення з матеріалами справи, підготовка правової позиції відповідача, надання консультації щодо необхідності висловлення заперечень проти позовних вимог, складання відзиву, складання пояснень, ознайомлення із змістом додаткових пояснень позивача, надання консультації щодо врегулювання судового спору мирним шляхом, складання заяв про приєднання доказів до матеріалів справи, забезпечення участі адвоката Лиска П.О. та іншого адвоката під час судових засідань по справі 16 квітня 2024 року, 02 травня 2024 року, 03 грудня 2024 року, 22 січня 2025 року, 18 березня 2025 року, 07 квітня 2025 року, 24 квітня 2025 року, 21 травня 2025 року, 19 червня 2025 року, 01 вересня 2025 року (а.с. 135 том 2).
Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Як вбачається з матеріалів справи, адвокатами Лискою П.О. та ОСОБА_2 дійсно надавалась правнича допомога ОСОБА_1 в ході розгляді справи на підставі договору про надання правової допомоги та додаткової угоди до нього від 20 грудня 2023 року. У додатковій угоді чітко вказаний номер справи, в якій здійснюється представництво інтересів клієнта (№ 644/3447/23). 
За таких умов колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про відмову ОСОБА_1 у стягненні судових витрат необґрунтованим.
Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу, та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Колегія суддів враховує, що представники відповідача залучені до участі у справі вже після подачі ним відзиву на позов, тому не вбачає підстав для стягнення з позивача витрат на надання правничої допомоги, пов`язаних зі складанням такого відзиву, а також надання консультацій щодо поданого позову і необхідності висловлення заперечень. Надання додаткових пояснень і доказів є правом сторони, яке вона реалізує на власний розсуд, тож колегія суддів не вважає, що витрати на такі послуги були неминучими та підлягають розподілу між сторонами. Щодо надання консультацій стосовно мирного врегулювання спору, то згоди щодо мирного врегулювання сторонами досягнуто так і не було. Участь адвокатів у судових засіданнях здебільшого була не тривалою, зокрема, 03 грудня 2024 року засідання тривало 3 хвилини, 22 січня 2025 року розгляд справи відкладено без фіксування технічними засобами (а.с. 191 том 1), 18 березня 2025 року і 07 квітня 2025 року засідання тривали по 20 хвилин (а.с. 227-230, 246-247 том 1), 21 травня 2025 року – 10 хвилин (а.с. 30-31 том 2), 01 вересня 2025 року – 6 хвилин (а.с. 109-111 том 2). 02 травня 2024 року учасники справи у засідання не з`явились, адвокат Лиска П.О. подав заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 207, 208 том 1).
Враховуючи, що позов банку задоволено частково, з урахуванням категорії справи, тривалості її розгляду, ціни позову, обсягу та складності наданих відповідачу послуг з правничої допомоги, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності та необхідності адвокатських витрат, судова колегія вважає, що з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати на надання правничої допомоги у суді першої інстанції у розмірі 6000,00 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Сенс Банк» та ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 01 вересня 2025 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (адреса: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, код ЄДРПОУ 23494714) прострочену заборгованість за кредитним договором від 12 жовтня 2021 року № 501370387 станом на 22 січня 2023 року у розмірі 307 218 (триста сім тисяч двісті вісімнадцять) грн 46 коп, з яких 25 995,58 грн основного боргу та 281 222,88 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом.
В іншій частині у задоволенні позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (адреса: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, код ЄДРПОУ 23494714) судовий збір за подачу позову у розмірі 4 606,61 грн та апеляційної скарги в розмірі 5 527,90 грн, а загалом 10 134 грн 51 коп.
Клопотання ОСОБА_1 про розподіл судових витрат задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» (адреса: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, код ЄДРПОУ 23494714) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на надання правничої допомоги у суді першої інстанції у розмірі 6000 (шість тисяч) грн 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 06 липня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина