ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/2869/25	

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді (судді-доповідача) Прядко О.В.,
суддів: Манюка П.Т., Рима Т.Я.,
секретар судового засідання Слободянюк В.С.,

за участю:
представників позивача: Купецька М.М., Павлічко О.О.;
представників відповідача: Герасимів О.С., Бауман Ю.Т. (в режимі відеоконференції);
представник третьої особи не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Санаторій "Моршинкурорт" Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" від 23.02.2026 (вх. № апеляційного суду 01-05/520/26 від 24.02.2026)
на рішення Господарського суду Львівської області від 22.01.2026 (повне рішення складено 02.02.2026, суддя Коссак С.М.)
у справі № 914/2869/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергозбереження Львів",
до Дочірнього підприємства "Санаторій "Моршинкурорт" Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця",
про стягнення заборгованості,
УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.
На розгляд Господарського суду Львівської області Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергозбереження Львів" (далі – ТОВ "Енергозбереження Львів") подало позов до відповідача Дочірнього підприємства "Санаторій "Моршинкурорт" Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (далі – ДП "Санаторій "Моршинкурорт") про стягнення 2380665,66 грн заборгованості, з якої 1645968,51 грн пені, 145142,80 грн 3% річних та 769554,35 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором про надання послуг з постачання теплової енергії № 35/2021 від 15.12.2021 (зі змінами та доповненнями), не здійснював оплату за отриману теплову енергію у строки, встановлені цим договором, у зв`язку з чим позивач звертався до Господарського суду Львівської області з позовами про стягнення заборгованості (справи: № 914/744/24, № 914/1491/24, № 914/2246/24), а у даному випадку – про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних за періоди, нарахування за які не здійснювалося позивачем у вищевказаних справах.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття. 
Господарський суд Львівської області рішенням від 22.01.2026 у справі № 914/2869/25 позовні вимоги ТОВ "Енергозбереження Львів" задовольнив частково, стягнув з ДП "Санаторій "Моршинкурорт" 1099476,38 грн пені, 145142,80 грн 3% річних, 583733,41 грн інфляційних втрат та 26338,13 грн судового збору; у задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідач свої зобов`язання з оплати за отримані послуги за договором про надання послуг з постачання теплової енергії № 35/2021 від 15.12.2021 виконав неналежно та сплатив основний борг за актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № 178 від 30.11.2023, № 214 від 31.12.2023, № 13 від 31.01.2024, № 39 від 29.02.2024, № 76 від 31.03.2024 з порушенням визначених цим договором і законом строків. Такі обставини встановлено рішеннями Господарського суду Львівської області у справі №914/744/24 від 17.07.2024, у справі №914/1491/24 від 27.11.2024, у справі №914/2246/24 від 23.01.2025, які набрали законної сили.
Кредитор вправі вимагати, у тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум пені, інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї. У даному випадку за порушення виконання грошового зобов`язання на відповідача покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми. Застосування відповідальності у вигляді пені сторони передбачили у договорі № 35/2021 від 15.12.2021, вказавши не лише на методику обчислення пені (за кожний день прострочення), а й більш тривалий строк, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України (за весь період прострочення).
Суд першої інстанції, перевіривши розрахунки позивача щодо стягнення 769554,35 грн інфляційних нарахувань, які обраховано щодо заборгованості відповідача за листопад 2023 року - березень 2024 року, зокрема: за актами здачі-приймання робіт (надання послуг) №178 від 30.11.2023 та № 214 від 31.12.2023, з урахуванням індексу інфляції за грудень 2024 року - травень 2025 року; за актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № 13 від 31.01.2024, № 39 від 29.02.2024 та № 76 від 31.03.2024, з урахуванням індексу інфляції за грудень 2024 року - червень 2025 року, прийшов до висновку, що позивач здійснив обрахунок неправильно, оскільки не врахував здійснені відповідачем часткові оплати. Відтак, здійснивши перерахунок, суд дійшов висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати в сумі 583733,41 грн, а у задоволенні 185820,94 інфляційних втрат слід відмовити.
Здійснивши перевірку нарахування позивачем 3% річних у сумі 145142,80 грн, суд дійшов висновку, що позивач у даному випадку взяв до обрахунку правильні періоди прострочення грошового зобов`язання від сум задоволеної до стягнення основної заборгованості за кожним актом здачі-приймання робіт (надання послуг): № 178 від 30.11.2023; № 214 від 31.12.2023; № 13 від 31.01.2024, № 39 від 29.02.2024 та № 76 від 31.03.2024 окремо, та встановив, що обрахунок є правильним, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 3 % річних в сумі 145142,80 грн.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, періоди нарахування та суми обрахунку, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач правомірно нарахував відповідачу пеню, яка становить 1465968,51 грн. Разом із тим, врахувавши факт повної оплати відповідачем основної суми заборгованості за рішеннями суду у справах №914/744/24, №914/1491/24 і стягнення штрафних санкцій за рішенням суду у справі №914/2246/24, а також те, що порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором не призвело до безповоротних негативних наслідків для позивача, при цьому позивач бажає застосувати до відповідача відповідальність у надмірному розмірі, застосовуючи правові позиції, наведені у постанові Верховного Суду від 15.02.2023 у справі №920/437/22, суд першої інстанції дійшов висновку про зменшення пені на 25% та стягнення її у розмірі 1099476,38 грн. Зменшення 3% річний нормами ЦК України не передбачено.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви відповідача за вх. №33851/25 від 17.12.2025 про застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені, обґрунтовуючи це тим, що для заборгованостей, які виникли у період з 02.04.2020 по 03.09.2025, позовна давність розпочалася 04.09.2025. Відповідно, позовна давність як за основною вимогою (стягнення заборгованості за актами здачі-приймання робіт (надання послуг), так і за вимогою про стягнення пені у справі №914/2869/25, обчислюється з 04.09.2025, а позивач звернувся до суду з цим позовом 15.09.2025, тобто у межах позовної давності.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.
ДП "Санаторій "Моршинкурорт" подало до Західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу від 23.02.2026, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 22.01.2026 у справі № 914/2869/25 в частині стягнення пені у розмірі 1099476,38 грн та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 30062,22 грн як незаконне та необґрунтоване, прийняти в цій частині нове про відмову у повному обсязі.
Скаржник вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про початок перебігу позовної давності з 04.09.2025 та звернення позивача до суду в межах установленого строку. Норми ст. ст. 256, 257 ЦК України, у системному зв`язку з п. 12 та п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України (у редакціях, чинних у період дії карантину та воєнного стану), передбачали не зміну моменту виникнення права на позов, а продовження або зупинення перебігу позовної давності на визначений законом період, якщо перебіг уже розпочався. Право на стягнення пені за актами від 30.11.2023 до 31.03.2024 виникло до 04.09.2025, і перебіг позовної давності розпочався з моменту порушення права (прострочення оплати), а не з дати скасування спеціальних положень. Норми про продовження або зупинення не "обнуляють" початок перебігу, а лише модифікують його тривалість. Якщо на момент зупинення або продовження строк уже розпочався, але не сплив, його відновлення можливе без додаткового "обнулення". Однак у цій справі, з урахуванням дат виникнення заборгованості (2023– 2024 рр.), позовна давність спливла до моменту звернення позивача до суду (15.09.2025), оскільки спеціальні положення не створюють нового початку, а лише призупиняють або продовжують існуючий перебіг. Суд першої інстанції не застосував висновки Верховного Суду про те, що формулювання в договорі про сплату пені за кожен день прострочення не змінює строків звернення з позовом до суду. Якщо санкція нараховується за кожен день прострочення, позовна давність обчислюється окремо за кожен день. Право на стягнення виникає щодня, а позовна давність – з дня, коли кредитор дізнався про порушення 
Окрім того, скаржник зазначає, що суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. 86 ГПК України, не взяв до уваги та не здійснив належної оцінки наданим відповідачем альтернативним розрахункам 3% річних від простроченої суми, які свідчать про завищення заявленої позивачем суми на 29945,40 грн та на 30062,22 грн відповідно, що є порушенням норм процесуального права і призвело до ухвалення рішення без всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів у їх сукупності. 

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.
Згідно з відзивом на апеляційну скаргу від 25.03.2026 вих. № 37, позивач вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 22.01.2026 у справі №914/2869/25 є законним та обґрунтованим, прийняте у повній відповідності нормам матеріального та процесуального права, доводи відповідача в апеляційній скарзі є необґрунтованими, підстави для задоволення її вимог відсутні. Відповідач стверджує про наявність альтернативних розрахунків, при цьому не надає належних доказів на спростування розрахунку позивача щодо неправильності обрахунку 3% річних від простроченої суми боргу і навіть не обґрунтовує, на чому базується розбіжність між його власними, поданими одночасно, розрахунками, не надає доказів на їх підтвердження.
Окрім того, позивач стверджує, що відповідач помилково здійснює обчислення позовної давності за вимогою про стягнення пені від дня, з якого у позивача виникло право на стягнення (початок прострочення) за кожним з актів здачі-приймання робіт (надання послуг), а не від дня, за який проведено нарахування пені. Відповідно до розрахунку позовних вимог, першим днем, за який здійснено нарахування пені, є 16.12.2025. Позивач в ході розгляду справи № 914/2869/25 зазначав, що позовна давність була продовжена законодавцем з 02.04.2020 у зв`язку з введенням на території України карантину. З 17.03.2022 додалось також продовження даних строків у зв`язку з введенням на території України воєнного стану. З 30.01.2024 перебіг позовної давності зупинено на строк дії воєнного стану. Відповідні норми про це закріплювались у Прикінцевих та перехідних положеннях ЦК України. Позивач, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24, наголошує, що під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023. В умовах дії воєнного стану строк звернення до суду було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився. Відновлення позовної давності відбулось з 04.09.2025 – дати набрання чинності Закону України від 14.05.2025 № 4434-IX "Про внесення зміни до розділу "Прикінцевих та перехідних положеннях" ЦК України щодо поновлення перебігу позовної давності". Даним законом передбачено виключення з ЦК України пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення", який і передбачав зупинення перебігу позовної давності, передбаченої ЦК України, на період дії воєнного стану. Таким чином, для заборгованостей, які виникли у період з 02.04.2020 до 03.09.2025, у тому числі заборгованості відповідача за актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № 178 від 30.11.2023, № 214 від 31.12.2023, № 13 від 31.01.2024, № 39 від 29.02.2024, № 76 від 31.03.2024, а також за вимогою про стягнення пені у справі № 914/2869/25, позовна давність фактично розпочалася з 04.09.2025. Отже, на думку позивача, суд першої інстанції у своєму рішенні від 22.01.2026 дійшов аргументованих висновків про те, що позивач звернувся з цим позовом у межах позовної давності, і така позиція не суперечить тим висновкам Верховного Суду, які відповідач навів у апеляційній скарзі.

Рух справи, заяви, клопотання, процесуальні дії в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.02.2026, апеляційну скаргу ДП "Санаторій "Моршинкурорт" у справі №914/2869/25 розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Прядко О.В., суддів: Рима Т.Я., Манюка П.Т.
Суддя-доповідач ухвалою від 02.03.2026 у справі № 914/2869/25 залишив апеляційну скаргу без руху та встановив скаржнику строк для усунення виявлених недоліків.
09.03.2026 на виконання вимог вказаної ухвали від представника ДП "Санаторій "Моршинкурорт" надійшла заява про усунення недоліків від 09.03.2026, до якої додано квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки №75628439 від 03.03.2026 на суму 15331,70 грн доплати судового збору.
Ухвалою від 16.03.2026 у справі №914/2869/25 колегія суддів відкрила апеляційне провадження та призначила розгляд скарги в судовому засіданні на 23.04.2026.
19.03.2026 до апеляційного суду надійшли матеріали справи № 914/2869/25.
Ухвалами від 23.04.2026 та 30.04.2026 апеляційний розгляд справи відкладався на 30.04.2026 та 14.05.2026 відповідно.
23.04.2026 до апеляційного суду від скаржника надійшли письмові пояснення вих.№22/04/2026-1 від 23.04.2026 (у порядку ч. 1 ст. 42, ст. 161, ст. 263, ст. 269 ГПК України) на відзив ТОВ "Енергозбереження Львів" від 25.03.2026, у яких скаржник просить задовольнити апеляційну скаргу, рішення Господарського суду Львівської області від 22.01.2026 у справі № 914/2869/25 частково скасувати з ухваленням у цій частині нового рішення про зменшення розміру пені щонайменше на 90% - до суми, що не перевищує 109947,64 грн (або до іншої - меншої суми в межах розсуду суду), з урахуванням виключних обставин, зазначених у розділі ІІ цих пояснень, а також відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних у сумі 30062,22 грн, з урахуванням обставин, наведених у розділі ІІІ цих пояснень; судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, покласти на позивача пропорційно до розміру задоволених апеляційних вимог відповідно до ст. 129 ГПК України. У якості правових підстав скаржник вказує на наявність виняткових обставин, що обумовлюють значно більше зменшення пені (до 90%) згідно зі ст. 233 ГК та ч. 3 ст. 551 ЦК України, ніж застосоване судом першої інстанції (25%); порушення судом першої інстанції ст. 86 ГПК України у частині розрахунку 3% річних; процесуальну некоректність мотивувальної частини рішення у частині обчислення позовної давності, а також ознаки зловживання правом з боку позивача через штучне подрібнення вимог у серію з чотирьох позовів (ст. 13 ЦК України).
Окрім того, 23.04.2026 від скаржника надійшло клопотання (у порядку ч. 3 ст. 269 ГПК України) від 23.04.2026 про долучення до матеріалів справи нових доказів, а саме: копії позовної заяви ДП "Санаторій "Моршинкурорт" від 16.01.2026 про зобов`язання ТОВ "Енергозбереження Львів" звільнити та повернути технологічний майданчик (справа № 914/172/26), копії ухвали Господарського суду Львівської області у справі № 914/172/26 від 11.03.2026, копії протоколу судового засідання в режимі відеоконференції № 6259669 від 15.04.2026 у справі № 914/172/26 на підтвердження системного характеру недобросовісної поведінки позивача у відносинах з відповідачем, зокрема триваючого невиконання позивачем своїх договірних обов`язків щодо звільнення та повернення технологічного майданчика, що є додатковим чинником для оцінки обставин, які заслуговують на увагу під час застосування ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України. Об`єктивна неможливість подання цих доказів до суду першої інстанції обумовлена тим, що відповідні обставини та юридичні факти виникли після проголошення рішення судом першої інстанції (22.01.2026).
У судовому засіданні 23.04.2026 представники скаржника підтримали вказане клопотання, зауваживши про те, що в оскаржуваному рішенні відсутня інформація щодо недобросовісності позивача, на яку відповідач в усній формі посилався під час розгляду справи в суді першої інстанції. 
Представники позивача просили відмовити задоволенні вказаного клопотання, яке є безпідставним та необґрунтованим, подане з пропущенням встановленого ГПК України строку для подання доказів.
Протокольною ухвалою від 30.04.2026 колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання скаржника про долучення до матеріалів справи нових доказів від 23.04.2026, оскільки подані скаржником матеріали не є доказами у розумінні ст. 73 ГПК України, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для їх прийняття.
11.05.2026 до апеляційного суду від позивача надійшли додаткові пояснення вих.№50 від 11.05.2026, у яких останній просить залишити без розгляду письмові пояснення апелянта вих.№22/04/2026-1 від 23.04.2026; залишити рішення суду у справі № 914/2869/25 без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Позивач вказує на те, що пояснення скаржника вих.№22/04/2026-1 від 23.04.2026 змінюють вимоги апеляційної скарги, а їх зміст зводиться до обґрунтування підстав для задоволення вже цих змінених вимог, подані поза межами строку на апеляційне оскарження, встановленого ст. 266 ГПК України для вчинення таких процесуальних дій.
12.05.2026 до апеляційного суду від відповідача надійшли контрпояснення за вих.№12/05/2026-1 від 12.05.2026 на додаткові пояснення позивача від 11.05.2026. Скаржник вказує на те, що його письмові пояснення від 23.04.2026 за своєю правовою природою є реалізацією права учасника справи за п. 3 ч. 1 ст. 42 ГПК України, поданою як заперечення проти доводів і міркувань позивача, висловлених у відзиві від 25.03.2026, і не є зміною чи доповненням апеляційної скарги у розумінні ст. 266 ГПК України; альтернативна вимога про зменшення пені на 90% не виходить за межі первісної вимоги апеляційної скарги про повне скасування пені; питання правомірності, розміру та пропорційності пені вже входить до меж апеляційного перегляду, оскільки первісна апеляційна скарга прямо оскаржує рішення в частині стягнення пені. Відтак скаржник просить відмовити у задоволенні клопотання позивача про залишення пояснень від 23.04.2026 без розгляду та врахувати їх під час перегляду справи в апеляційному порядку.
У судовому засіданні 14.05.2026 представники скаржника просили задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду від 22.01.2026 у справі №914/2869/25 в частині стягнення пені у розмірі 1099476,38 грн та 3% річних від простроченої суми у розмірі 30062,22 грн та ухвалити у скасованій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 1099476,38 грн та 3% річних у розмірі 30062,22 грн або застосувати ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України і зменшити розмір пені на 90% до 146596,85 грн і розмір 3% річних на 90% до 14514,28 грн з огляду на сукупність виняткових обставин; в іншій частині рішення залишити без змін. 
Промова представника скаржника в судових дебатах подана до апеляційного суду у письмовій формі та долучена до матеріалів справи.
Представники позивача просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, наголосивши на тому, що представники скаржника у своїх поясненнях виходять за межі вимог і доводів апеляційної скарги.
У засіданні 14.05.2026 проголошено вступну та резолютивну частини цієї постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
15.12.2021 між ТОВ "Енергозбереження Львів" та ДП "Санаторій "Моршинкурорт" укладено договір № 35/2021 про надання послуг з постачання теплової енергії (далі – договір, зі змінами та доповненнями).
Відповідно до п. 1 договору, виконавець (позивач) зобов`язується надати споживачу (відповідачу) послугу з постачання теплової енергії для потреб опалення та приготування гарячої води відповідної якості, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені договором.
Згідно з п. 19 договору, розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитої послуги є календарний місяць.
Пункт 20 договору передбачає, що виконавець формує та надає рахунок на оплату спожитої послуги та акт прийому-передачі наданих послуг споживачу не пізніше 5 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом.
Споживач здійснює оплату за договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу (п. 21 договору).
У п. 32 договору сторони погодили, що у разі несвоєчасного здійснення платежів споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення за весь період прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, що настає за останнім днем граничного строку внесення плати за послугу.
Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє протягом 5 років з дати набрання чинності (п. 38 договору).
На виконання умов договору у період з 01.11.2023 до 31.03.2024 позивач надав відповідачу послуги з постачання теплової енергії на загальну суму 10263789,87 грн, що підтверджується підписаними обома сторонами актами здачі-приймання робіт (надання послуг): № 178 від 30.11.2023; № 214 від 31.12.2023; № 13 від 31.01.2024; № 39 від 29.02.2024; № 76 від 31.03.2024.
Відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань, не здійснював оплату у строки, встановлені договором про надання послуг з постачання теплової енергії № 35/2021 від 15.12.2021, у зв`язку з чим позивач звертався до суду з позовними заявами про стягнення заборгованості за цим договором. 
Так, ТОВ "Енергозбереження Львів" зверталося до Господарського суду Львівської області з позовною заявою (справа № 914/744/24) про стягнення з ДП "Санаторій "Моршинкурорт" заборгованості у розмірі 7303600,84 грн (7016798,64 грн - заборгованість з оплати за надані послуги, 260641,89 грн - пеня, 26160,31 грн - 3% річних) за актами здачі-приймання робіт (надання послуг): № 178 від 30.11.2023; № 214 від 31.12.2023; № 13 від 31.01.2024). Даний розрахунок, а також нарахування пені та 3% річних від простроченої суми боргу здійснено за період з 01.11.2023 до 20.03.2024.
Рішенням Господарського суду Львівської області у справі № 914/744/24 від 17.07.2024, яке залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 14.01.2025 та постановою Верховного Суду від 17.04.2025, позовні вимоги ТОВ "Енергозбереження Львів" задоволено, стягнуто з відповідача 7303600,84 грн заборгованості за надані послуги.
Також ТОВ "Енергозбереження Львів" зверталося до Господарського суду Львівської області з позовною заявою (справа № 914/1491/24) про стягнення з ДП "Санаторій "Моршинкурорт" заборгованості за актами здачі-приймання робіт (надання послуг): № 39 від 29.02.2024 та № 76 від 31.03.2024.
Рішенням Господарського суду Львівської області у справі № 914/1491/24 від 27.11.2024, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 та постановою Верховного Суду від 08.07.2025, позовні вимоги ТОВ "Енергозбереження Львів" задоволено частково, стягнуто з відповідача 3290951,53 грн боргу за надані послуги, 132840, 44 грн пені, 14489, 86 грн 3 % річних та 40734,63 грн судового збору.
Враховуючи триваюче порушення відповідачем зобов`язань з оплати теплової енергії у встановлені договором строки, ТОВ "Енергозбереження Львів" також зверталось до Господарського суду Львівської області з позовною заявою (№ 914/2246/24) про стягнення з ДП "Санаторій "Моршинкурорт" пені, інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми боргу. Згідно з розрахунком суми позову у цій справі (з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог), ТОВ "Енергозбереження Львів" здійснило нарахування пені та 3% річних від простроченої суми боргу за період: з 21.03.2024 до 15.12.2024 за актами здачі-приймання робіт (надання послуг) від 30.11.2023 № 178; від 31.12.2023 № 214; від 31.01.2024 № 13; з 08.06.2024 до 15.12.2024 за актами здачі-приймання робіт (надання послуг) від 29.02.2024 № 39; від 31.03.2024 № 76. Також у справі № 914/2246/24 позивач здійснив нарахування інфляційних втрат щодо заборгованості за період листопад 2023 року - березень 2024 року, з урахуванням індексу інфляції за листопад 2024 року включно.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.01.2025 у справі №914/2246/24, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 06.05.2025 та постановою Верховного Суду від 12.08.2025, позовні вимоги ТОВ "Енергозбереження Львів" задоволено частково, зменшено розмір заявленої пені на 25%, стягнуто з відповідача суму у розмірі 2638550,53 грн, з яких: 1357899,20 грн пені, 1041040,86 грн інфляційних втрат, 202956,12 грн 3 % річних та 36654,35 грн судового збору. 
У ході розгляду даної справи суд першої інстанції встановив та сторони не заперечували, що у період розгляду судом справ № 914/1491/24 та № 914/2246/24 відповідач здійснив часткове добровільне погашення заборгованості за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 39 від 29.02.2024 на загальну суму 126100,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями. Решту суми боргу за актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № 178 від 30.11.2023, № 214 від 31.12.2023, № 13 від 31.01.2024, № 39 від 29.02.2024, № 76 від 31.03.2024 стягнуто в ході виконавчих проваджень.
Так, у ході виконавчого провадження № 77038676, відкритого приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Макухіною І.В. на виконання рішення Господарського суду Львівської області від 17.07.2024 у справі № 914/744/24, примусово стягнуто з відповідача визначені суми. Виконавче провадження №77038676, відкрите на підставі наказу №914/744/24, завершилось 09.07.2025 у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду.
У ході виконавчого провадження № 77692253, відкритого приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Макухіною І.В. на виконання рішення Господарського суду Львівської області у справі № 914/1491/24 від 27.11.2024, примусово стягнуто з відповідача визначені суми. Виконавче провадження № 77692253, відкрите на підставі наказу № 914/1491/24, завершилось 10.07.2025 у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду.
Позивач під час розгляду даної справи в суді першої інстанції стверджував, що погашення заборгованості за поставлену відповідачу теплову енергію за актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № 178 від 30.11.2023, № 214 від 31.12.2023, № 13 від 31.01.2024, № 39 від 29.02.2024, № 76 від 31.03.2024 відбулось з порушенням встановлених договором і законом строків. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Враховуючи порушення відповідачем умов договору, зокрема щодо строків оплати за отриману теплову енергію, ТОВ "Енергозбереження Львів" звернулося до суду з цим позовом про стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми боргу.
Згідно з розрахунком суми позову, доданим до цієї позовної заяви, за порушення відповідачем строків виконання зобов`язання за договором позивач нарахував пеню та 3% річних від простроченої суми боргу за такі періоди: з 16.12.2024 до 19.05.2025 за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 178 від 30.11.2023; з 16.12.2024 до 16.06.2025 за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 214 від 31.12.2023; з 16.12.2024 до 09.07.2025 за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 13 від 31.01.2024; з 16.12.2024 до 10.07.2025 за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 39 від 29.02.2024; з 16.12.2024 до 10.07.2025 за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 76 від 31.03.2024.
Як встановив суд першої інстанції, зазначені періоди нарахувань не вказувалися позивачем у позовних вимогах у справах № 914/744/24, № 914/1491/24, № 914/2246/24. Також позивач нарахував інфляційні втрати щодо заборгованості відповідача за період листопад 2023 року - березень 2024 року без урахування здійснених відповідачем часткових оплат, зокрема: за актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № 178 від 30.11.2023 та № 214 від 31.12.2023, з урахуванням індексу інфляції за грудень 2024 року - травень 2025 року; за актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № 13 від 31.01.2024, № 39 від 29.02.2024 та № 76 від 31.03.2024, з урахуванням індексу інфляції за грудень 2024 року - червень 2025 року.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції під час ухвалення постанови. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами ч.ч. 1-3, 5 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Причиною звернення ДП "Санаторій "Моршинкурорт" з апеляційною скаргою у цій справі стала незгода з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення пені у розмірі 1099476,38 грн та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 30062,22 грн, в іншій частині судове рішення не оскаржується.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у ч. 3 ст. 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, які стали підставою для відкриття апеляційного провадження.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Згідно з п. 1 ч. 2 та ч. 5 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
У силу приписів ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Як зазначалось вище, рішеннями Господарського суду Львівської області від 17.07.2024 у справі № 914/744/24, від 27.11.2024 у справі №914/1491/24, від 23.01.2025 у справі №914/2246/24, які набрали законної сили, встановлено, що відповідач свої зобов`язання за договором про надання послуг з постачання теплової енергії №35/2021 від 15.12.2021 з оплати за отримані послуги виконав неналежно та сплатив основний борг за актами здачі-приймання робіт (надання послуг) №178 від 30.11.2023, №214 від 31.12.2023, №13 від 31.01.2024, №39 від 29.02.2024, №76 від 31.03.2024 з порушенням встановлених цим договором і законом строків.
Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було би не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.08.2023 у справі №910/4316/22, від 16.05.2023 у справі №910/17367/20, від 29.06.2021 у справі №910/11287/16.
Згідно з положеннями ст.129-1 Конституції України, ст.18 ГПК України, ч.ч.2, 4 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника (такі висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі №6-49цс12, постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц, від 27.11.2019 у справі №340/385/17).
У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).
Враховуючи те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу, тому наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України. Така правова позиція відображена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18 та постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №902/330/17, від 05.07.2019 у справі №905/600/18.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №917/1421/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23)). 
Окрім того, згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. ч. 1, 3 ст. 549 ГПК України).
У п. 32 договору сторони погодили, що у разі несвоєчасного здійснення платежів споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення за весь період прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, що настає за останнім днем граничного строку внесення плати за послугу.
Отже сторони у договорі вказали не лише на методику обчислення пені (за кожний день прострочення), а й передбачили більш тривалий строк (за весь період прострочення), ніж визначений частиною ч. 6 ст. 232 ГК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 виснувала, якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором.
Законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість періоду нарахування штрафних санкцій. Проте його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (аналогічна позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №910/4164/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17, від 07.06.2019 у справі №910/23911/16, від 13.09.2019 у справі №902/669/18).
Перевіривши поданий позивачем розрахунок пені та 3% річних, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність та обґрунтованість нарахування відповідачу пені у розмірі 1465968,51 грн та 3% річних у розмірі 145142,80 грн, їх арифметичну вірність. Розбіжності з контррозрахунком відповідача в частині нарахування 3% річних пов`язані зі зменшенням періоду нарахування, на яке позивач має право (відповідач неправильно визначив початок періоду нарахування).
Щодо зменшення судом першої інстанції розміру пені на 25 % та відмову у зменшенні 3% річних колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до ст. 233 ГК України (чинного у період виникнення спірних правовідносин), у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що зменшення розміру неустойки є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), з дотриманням правил статей 86, 210 ГПК України на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі №911/952/22).
Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення такої дії. Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 05.09.2023 у справі №907/583/22, від 28.11.2023 у справі №916/1504/22, від 03.12.2024 у справі №904/872/24, від 03.12.2024 у справі №909/321/24.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11.02.2025 у справі №902/1131/23, від 29.08.2024 у справі №910/14265/23, від 29.08.2024 у справі №910/14264/23, неустойка має подвійну правову природу, є одночасно способом забезпечення виконання зобов`язання та заходом відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та заходу відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) і захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання. Водночас застосування неустойки має здійснюватися з дотриманням принципу розумності та справедливості.
Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 902/1131/23, від 07.04.2026 у cправі № 908/1010/24. 
Наведені висновки узгоджуються з положеннями закону, які регулюють можливість зменшення розміру штрафних санкцій та є засобом недопущення їх використання ані як засобу для отримання необґрунтованих доходів, ані як способу уникнути відповідальності.
Висновки Верховного Суду щодо застосування ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України є усталеними та загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) у залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення в частині зменшення розміру пені узгоджується з позицією Верховного Суду, який виснував про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру, до якого суд має право її зменшити.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, дослідивши обставини цієї справи та реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ч. 3 ст. 551 ЦК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про можливість зменшення розміру пені на 25% та стягнення її в сумі 1099476,38 грн, виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 3 ЦК, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, а також дотримавшись принципу розумного балансу між інтересами сторін, що запобігатиме настанню негативних наслідків для них.
Аргументи скаржника про необхідність зменшення суми нарахованих 3% річних апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані, адже розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), - це законодавчо встановлений мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, не підлягає зменшенню судом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24, на яку у тому числі посилається скаржник, зауважила, що суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми. Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних. Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.01.2026 у справі №905/962/24.
Так само і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, на яку вказує скаржник, висновок щодо права суду зменшувати проценти річних, нараховані згідно зі ст. 625 ЦК України, нижче ніж три проценти річних, відсутній.
Колегія суддів зауважує, що проценти річних позивач нарахував у розмірі, який є законодавчо встановленим та мінімальним розміром процентів річних. Отже, з урахуванням вищенаведеного, три проценти річних у розмірі 145142,80 грн зменшенню судом не підлягали, а тому позовна вимоги про їх стягнення є обґрунтованою.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до вимоги про стягнення пені у розмірі 1465968,51 грн колегія суддів зазначає таке.
Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч.1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч., ч. 5 ст. 261 ЦК України).
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено ст. ст. 263 та 264 ЦК України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин. 
Законом України від 30.03.2020 № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі - Закон № 540-IX) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено п. 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2023 у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався та був відмінений з 24:00 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023.
Поряд із цим Указом Президента України від 20.04.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" на всій території України було введено воєнний стан з 05:30 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено п. 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17.03.2022.
Надалі Законом України від 08.11.2023 № 3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (далі - Закон № 3450-ІХ) п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України викладено у новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024.
04.09.2025 набрав чинності Закон України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" від 14.05.2025 № 4434-IX, який скасовує зупинення позовної давності на період дії воєнного стану, шляхом виключення п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України.
Отже, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку було зупинено до 03.09.2025. 
Таким чином, з урахуванням тривалого періоду дії спеціальних приписів законодавця щодо позовної давності, для заборгованостей, які виникли у період з 02.04.2020 до 03.09.2025, позовна давність розпочалася 04.09.2025. Відповідно, строк звернення до суду з вимогою про стягнення пені у справі № 914/2869/25 обчислюється з 04.09.2025. 
Зважаючи на викладене, станом на дату звернення позивача з цим позовом до суду (15.09.2025) позовна давність щодо визнаної судом обґрунтованою позовної вимоги про стягнення пені не спливла. 
Підсумовуючи, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення і жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Колегія суддів не бере до уваги додаткові пояснення скаржника вих.№22/04/2026-1 від 23.04.2026, які за своїм змістом фактично є доповненням апеляційної скарги, поданим поза межами строку на апеляційне оскарження, встановленого ч. 1 ст. 266 ГПК України, без обґрунтованого клопотання про його поновлення.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах наведених у апеляційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття апеляційного провадження, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення. 
Таким чином апеляційна скарга ДП "Санаторій "Моршинкурорт" підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 22.01.2026 у справі №914/2869/25 - залишенню без змін.

Розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення оскаржуваного судового рішення без змін, судовий збір за розгляд апеляційної скарги, в силу приписів ст. 129 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Санаторій "Моршинкурорт" Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" від 23.02.2026 (вх.№01-05/520/26 від 24.02.2026) залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 22.01.2026 у справі №914/2869/25 залишити без змін.
3. Матеріали справи №914/2869/25 повернути до Господарського суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 287-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 25.05.2026.

Головуючий суддя (суддя-доповідач) Прядко О.В.

Суддя Манюк П.Т.

Суддя Рим Т.Я.