Справа № 643/17910/25
Провадження № 3/643/141/26 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11.05.2026       м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря судового засідання Ісоєва К.М., захисника ОСОБА_1 – адвоката Мосейчук А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові адміністративний матеріал, який надійшов від Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції, про притягнення до адміністративної відповідальності 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 
за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення

ВСТАНОВИВ

1. Обставини адміністративного правопорушення, визнані судом доведеними 

04.10.2025 о 15-19 год. ОСОБА_1 (далі – Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності) керував електровелосипедом в районі будинку № 178 по пр. Льва Ландау у м. Харкові з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: порушення мови, зіниці очей, які не реагують на світло, виражене тремтіння пальців рук, порушення координації рухів. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в закладі охорони здоров`я - Комунальному некомерційному підприємстві Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня», Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, відмовився.

2. Нормативний акт, що передбачає відповідальність за адміністративне правопорушення

Дії Особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, суд кваліфікує за ч. 1 ст. 130 КУпАП як відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння.

3. Позиція учасників справи

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, в судові засідання не з`явився, про місце, час та дату судового розгляду повідомлявся належним чином. 
Захисник Особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – адвокат Мосейчук А.І. у судовому засіданні просила закрити провадження у справі в зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. Надала письмові пояснення, в яких також зазначила на відсутності події та складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 . 

4. Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Відповідно до ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства належать забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Згідно ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. 
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. 
Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно п. 2.5 Правил дорожнього руху України (ПДР), водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. 
Водій зобов`язаний виконувати обов`язки, визначені Законом України «Про дорожній рух» і Правилами дорожнього руху, зокрема передбачений вказаним законом обов`язок виконувати розпорядження поліцейського, яке він дає на підставі цих Правил чи інших нормативних актів. Одним із таких розпоряджень поліцейського є вимога пройти саме медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння (п. 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 11-21сап21 (реєстраційний номер рішення 101473367)). 
Порядок проходження огляду на стан сп`яніння врегульовано ст. 266 КУпАП, а також Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09.11.2015, та Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1103 від 17.12.2008. 
Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»). 

5. Позиція суду

Вина Особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, у вчиненні адміністративного правопорушення підтверджується такими доказами: 
- даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 473327 від 04.10.2025, згідно з яким Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, вчинив правопорушення за вказаних вище обставин; 
- даними направлення на медичний огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських засобів, що знижують увагу і швидкість реакції, згідно з яким водій відмовився від такого огляду;
- даними рапорту працівника поліції від 04.10.2025, згідно з яким Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, вчинив правопорушення за вказаних вище обставин;
- даними відеозаписів, на яких зафіксовані обставини вчинення правопорушення.
Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає доведеною поза розумним сумнівом вину Особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, у вчиненні вказаного вище правопорушення та факт порушення ним вимог п. 2.5 ПДР.
Водночас суд вважає помилковою кваліфікацію дій ОСОБА_1 , зазначену в протоколі про адміністративне правопорушення, з огляду на таке. 
Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення (у автономному значенні цього терміну, оскільки ЄСПЛ відносить вказане правопорушення до кримінальних) у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП. 
Частиною 2 статті 130 КУпАП встановлена відповідальність за повторне протягом року вчинення будь-якого з порушень, передбачених частиною першою цієї статті. 
До матеріалів справи додано постанову Московського районного суду міста Харкова від 30.01.2025, винесену в справі № 643/3325/24, яка набрала законної сили 11.02.2025, згідно з якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, яке мало місце 27.03.2024. 
Таким чином, попереднє правопорушення вчинене 27.03.2024, а правопорушення, за яке ОСОБА_1 притягається до відповідальності в даній справі – 04.10.2025, тобто більше ніж через рік після вчинення попереднього правопорушення. 
Ураховуючи наведене, в діях ОСОБА_1 відсутня така кваліфікуюча ознака, як повторність протягом року вчинення відповідного правопорушення, у зв`язку з чим відсутні підстави для кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 130 КУпАП. 
Вирішуючи питання щодо дій суду у випадку відсутності кваліфікуючої ознаки повторності в діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, суд керується таким. 
Положеннями КУпАП не врегульовано питання перекваліфікації судом дій особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. 
Згідно з ч. 1 ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права. 
ЄСПЛ неодноразово вказував на кримінально-правовий характер адміністративних правопорушень.
Правопорушення, передбачене ч. 1 та ч. 2 ст. 130 КУпАП, виходячи з критеріїв Енгеля (Engel and Others v. the Netherlands, рішення 8 червня 1976 року, заяви №№ 5100/71; 5101/71; 5102/71; 5354/72; 5370/72), відноситься до «кримінальних» у розумінні ЄСПЛ.
Відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 16.02.2021 по справі № 263/10894/2020, в ситуаціях, коли нормами КУпАП чітко не врегульовано ті чи інші питання, суди відповідно до усталеної судової практики, яка ґрунтується на системному аналізі міжнародних актів з урахуванням рішень Конституційного Суду України, в певних випадках вправі застосовувати принцип аналогії закону. У цьому випадку найбільш близьким до адміністративно-деліктної галузі права є кримінальне процесуальне законодавство.
Згідно з ч. 3 ст. 337 КПК з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Зміна правової кваліфікації адміністративного правопорушення з ч. 2 ст. 130 КУпАП на ч. 1 ст. 130 КУпАП покращує становище ОСОБА_1 , оскільки правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, виходячи з санкції вказаної частини статті, є менш тяжким, ніж передбачене ч. 2 ст. 130 КУпАП. 
Ураховуючи наведене, суд перекваліфіковує дії ОСОБА_1 з ч. 2 ст. 130 КУпАП на ч. 1 ст. 130 КУпАП. 

6. Мотиви неврахування аргументів захисника

6.1. Щодо відсутності суб`єкта правопорушення

Відповідно до положень ПДР України, механічним транспортним засобом є транспортний засіб, що приводиться в рух двигуном. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт. 
Велосипед (електровелосипед), яким керував ОСОБА_1 , приводився в рух педалями, має потужність значно менше 3 кВт, а тому: - не є механічним транспортним засобом; - особа, яка ним керувала, не є водієм у розумінні ПДР. Так, водій згідно ПДР - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі. 
На ОСОБА_1 при керуванні велосипедом (електровелосипедом) не поширюються обов`язки водія, передбачені розділом 2 ПДР, відповідно, про порушення п. 2.5 розд. 2 ПДР не може йти мови. Відповідно, така особа не є суб`єктом правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП.

Позиція суду

У постанові Чернігівського апеляційного суду від 30.04.2026 у справі № 740/4976/25 викладені такі висновки щодо застосування норм права: «Доводи захисника про те, що ОСОБА_1 керував електровелосипедом, який не є механічним транспортним засобом, а тому він, як водій вказаного транспортного засобу, не є суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Статтею 130 КУпАП серед іншого передбачено відповідальність за керування транспортними засобами особами, які перебувають у стані сп`яніння.
При цьому, вказаною статтею транспортні засоби не розмежовуються на механічні та інші.
Відповідно до вимог Закону України "Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів", електричний колісний транспортний засіб дво - і більше колісний транспортний засіб, оснащений виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома) та системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка має технічні можливості заряджатися від зовнішнього джерела електричної енергії.
Отже, електроскутери, електросамокати, гіроскутери та інша подібна техніка офіційно визнаються транспортними засобами.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 14 Закону України "Про дорожній рух", учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.
Згідно з цим Законом, до учасників дорожнього руху належать у тому числі водії транспортних засобів.
Учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.
Таким чином, особи, що керують, такими транспортними засобами як електросамокати, електроскутери, електровелосипеди, гіроскутери, є водіями і зобов`язані дотримуватися Правил дорожнього руху.
З матеріалів провадження вбачається, що електровелосипед, яким керував ОСОБА_1 обладнаний двома сидіннями, є двоколісним транспортним засобом, який призначений для перевезення людей та приводиться в рух за допомогою електродвигуна потужністю до 4 кВт.
З дослідженого судом відеозапису постає, що ОСОБА_1 рухався на вказаному транспортному засобі та приводив його в рух виключно за допомогою електродвигуна.
Апеляційний суд також, враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 15 березня 2023 року у справі № 127/5920/22, відповідно до якої використання електросамоката чи іншого подібного засобу (моноколеса, сегвея тощо) для переміщення особи як учасника дорожнього руху, є джерелом підвищеної небезпеки, якщо в конкретному випадку такий засіб приводився в рух за допомогою встановленого на ньому електричного двигуна; для кваліфікації діяльності, пов`язаної з таким використанням електричного самоката, характеристика електросамоката як механічного транспортного засобу з урахуванням потужності електродвигуна, встановленого на ньому, значення не має.
Згідно з п.1.10 Правил дорожнього руху, транспортний засіб - це пристрій, призначений для перевезення людей і/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів.
При цьому, транспортний засіб поділяється на види:
- велосипед - транспортний засіб, крім крісел колісних, що приводиться в рух мускульною силою людини, яка знаходиться на ньому;
- механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт;
- мопед - двоколісний транспортний засіб, який має двигун з робочим об`ємом до 50 куб. см або електродвигун потужністю до 4 кВт;
- мотоцикл - двоколісний механічний транспортний засіб з боковим причепом або без нього, що має двигун з робочим об`ємом 50 куб. см і більше. До мотоциклів прирівнюються моторолери, мотоколяски, триколісні та інші механічні транспортні засоби, дозволена максимальна маса яких не перевищує 400 кг;
- причіп - транспортний засіб, призначений для руху тільки в з`єднанні з іншим транспортним засобом. До цього виду транспортних засобів належать також напівпричепи і причепи-розпуски;
- рейковий транспортний засіб - трамвай та платформи із спеціальним обладнанням, що рухаються трамвайними коліями. Усі інші транспортні засоби, що беруть участь у дорожньому русі, вважаються нерейковими.
Тобто, вказаний термін охоплює всі види транспортних засобів, які можуть рухатися дорогами загального користування.
З огляду на технічні параметри, транспортний засіб, яким 20.08.2025 керував ОСОБА_1 , має потужність двигуна 0,6 кВт, що відноситься до ознак мопеду, оскільки є двоколісним транспортним засобом, який призначений для перевезення людей, з електродвигуном потужністю до 4 кВт.
Відповідно до положень ст.1 Закону України "Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів" від 24 лютого 2023 року № 2956-IX (зі змінами) визначено поняття легких електричних транспортних засобів.
Зокрема, легкий персональний електричний транспортний засіб має одне та більше коліс, електродвигун потужністю у діапазоні до 1000 Вт та конструктивну швидкість до 25 км/год.; низькошвидкісний легкий електричний транспортний засіб має від двох коліс та швидкість від 10 до 50 км/год.
Таке ж визначення міститься у ст.1 Закону України "Про автомобільний транспорт" (закон в редакції Закону №3492-ІV від 23 лютого 2006 зі змінами).
Враховуючи, що ОСОБА_1 використовував електровелосипед як транспортний засіб, він є суб`єктом адміністративної відповідальності за статтею 130 КУпАП та повинен був керувати цим транспортним засобом, рухаючись дорогами загального користування, з додержанням вимог Правил дорожнього руху». 
Схожі висновки викладені в постанові Вінницького апеляційного суду від 12.03.2026 у справі № 149/2332/25, у якій зазначено, що «щодо доводів апеляційної скарги про те, що електровелосипед, яким керував ОСОБА_1 не є транспортним засобом, апеляційний суд зазначає таке.
Згідно зі ст. 1 ЗУ «Про автомобільний транспорт» електричний колісний транспортний засіб це дво- і більше колісний транспортний засіб, оснащений виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома) та системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка має технічні можливості заряджатися від зовнішнього джерела електричної енергії.
Відповідно до ЗУ «Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів» електричний колісний транспортний засіб дво- і більше колісний транспортний засіб, оснащений виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома) та системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка має технічні можливості заряджатися від зовнішнього джерела електричної енергії.
Пунктом 1.10 Правил дорожнього руху України визначено, що транспортний засіб пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів.
Отже, електроскутери, електросамокати, електровелосипеди, гіроскутери та інша подібна техніка офіційно визнаються транспортними засобами.
Окрім того відповідно до положень вказаного вище закону низькошвидкісний легкий електричний транспортний засіб це колісний транспортний засіб, який оснащений та приводиться в рух виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома), системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка здатна заряджатися шляхом підключення до зовнішнього джерела електричної енергії, із двома, трьома або чотирма колесами, який має максимальну конструктивну швидкість, що є меншою або дорівнює 50 кілометрів на годину та більшою за 10 кілометрів на годину, та споряджену масу не більше ніж 600 кілограмів.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 127/5920/22, використання електросамоката чи іншого подібного засобу (моноколеса, сегвея тощо) для переміщення особи як учасника дорожнього руху є джерелом підвищеної небезпеки, якщо в конкретному випадку такий засіб приводився в рух за допомогою встановленого на ньому електричного двигуна; для кваліфікації діяльності, пов`язаної з таким використанням електричного самоката, характеристика електросамоката як механічного транспортного засобу з урахуванням потужності електродвигуна, встановленого на ньому, значення не має.
З огляду на технічні дані електровелосипеда, яким керував ОСОБА_1 , його не можна було б назвати велосипедом, з тих причин, що він може приводиться в рух не лише за рахунок мускульної сили людини, а і за допомогою електродвигуна потужністю 500 Вт.
Водночас апеляційний суд зауважує на тому, що санкцією ст. 130 КУпАП передбачено відповідальність за керування будь-якими транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, та наголошує, що керування транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння має ознаки правопорушення підвищеного рівня суспільної небезпечності, оскільки несе загрозу як життю і здоров`ю самого водія, так і інших учасників дорожнього руху.
З огляду на викладене електровелосипед, яким ОСОБА_1 керував як учасник дорожнього руху на проїжджій частині, офіційно визнається транспортним засобом, за керування яким в стані алкогольного сп`яніння та відмову від проходження огляду на встановлення такого стану у встановленому законом порядку, настає адміністративна відповідальність за ст. 130 КУпАП».
Аналогічні висновки відносно того, що водії електровелосипедів є суб`єктами правопорушень, передбачених відповідними частинами ст. 130 КУпАП, викладені в постановах Харківського апеляційного суду від 25.05.2025 у справі № 643/9281/24, Тернопільського апеляційного суду від 10.03.2026 у справі № 602/929/25, Волинського апеляційного суду від 23.03.2026 у справі № 156/40/26. 
Вищезазначена практика судів апеляційної інстанції є останньою релевантною з вказаної категорії справ. 
Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 як особа, який керував електровелосипедом та відмовився пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння, є суб`єктом вказаного вище правопорушення. 
З наведених вище підстав суд відхиляє аргументи захисника щодо відсутності складу правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, необхідності кваліфікації дій ОСОБА_1 за ст. 127 КУпАП у разі доведення порушення вимог ПДР в його діях та посилання захисника на практику судів апеляційної інстанції, оскільки остання релевантна практика судів апеляційної інстанції свідчить про наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, у діях ОСОБА_1 як водія електровелосипеду. 

6.2. Щодо незаконності зупинки

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» зупинка можлива лише за наявності чітко визначених підстав. 
У даному випадку такою підставою називалося начебто порушення ПДР - «керування без шолома». Однак ця вимога не поширюється на велосипеди (електровелосипеди), які не є механічними транспортними засобами у розумінні ПДР.
Більше того, з відеозаписів вбачається, що самі поліцейські не розуміли правову природу транспортного засобу, сумнівалися у застосуванні норм ПДР та фактично діяли на припущеннях, ще до здійснення неправомірної зупинки вказували, що ОСОБА_1 – «преступник», «подозрітельний».
Отже, зупинка була здійснена без належної правової підстави, а всі подальші дії є похідними від незаконної зупинки.
З наведеного слідує, що причин для законної зупинки ОСОБА_1 , передбачених ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», не було. Відповідно, подальші перевірки ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння та за відсутності як законних підстав для зупинки, так і ознак наркотичного сп`яніння– намагання виявити бодай якість інші ознаки для складання протоколу за ст. 130 КУпАП, не є правомірними. 

Позиція суду

З відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 виконував функції водія електровелосипеда під час його зупинки працівниками поліції. 
Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах Харківського апеляційного суду від 15.02.2023 у справі № 953/6581/22, Львівського апеляційного суду від 17.03.2023 у справі № 459/3104/22, Київського апеляційного суду від 19.01.2023 у справі № 752/13788/22, Київського апеляційного суду від 23.03.2023 у справі 756/7328/22, на відміну від вимоги про пред`явлення документів, серед інших реєстраційного документу на транспортний засіб, вимога поліцейського про проходження водієм в установленому порядку медичного огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин, пов`язується лише з наявністю ознак такого сп`яніння у водія, а не з встановленням підстав для зупинки транспортного засобу. Зупинка транспортного засобу є компетенцією поліцейського та його дії можуть бути оскаржені в порядку, встановленим законом. 
Фактично аналогічні висновки викладені в рішенні Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя 33/3дп/15-26 від 14.01.2026, яка зазначила таке: «27. Третя Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя виходить з того, що з буквального змісту цих законодавчих положень випливає, що наявність підстав для зупинення поліцейським транспортного засобу, як-от і допущення водієм порушення ПДР, не перебуває у будь-якому причинно-наслідковому зв`язку з обов`язком поліцейського зафіксувати факт перебування водія у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння за наявності ознак такого, скласти відповідний адміністративний матеріал у встановленому порядку.
28. Інтерпретація зазначених положень як таких, що стосовно водія, щодо якого є підстави вважати, що він перебуває у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, може бути проведено огляд лише за наявності визначених статтею 35 Закону України «Про Національну поліцію» підстав для зупинення транспортного засобу, є ірраціональною та такою, що суперечить чіткому та зрозумілому змісту статей 130 і 266 КУпАП.
29. Адже такий підхід до інтерпретації цих положень передбачає, що водій, який дійсно перебуває у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, може безперешкодно продовжувати рух транспортним засобом за умови ситуативного дотримання вимог ПДР; що водій, який перебуває у стані наркотичного чи алкогольного сп`яніння, має право керувати транспортним засобом без можливості бути притягнутим до адміністративної відповідальності – якщо він не порушуватиме ПДР у часовому проміжку, в якому за ним спостерігає поліцейський.
30. З огляду на викладене вимоги зазначених положень не визначають порушення водієм ПДР, як і взагалі наявність підстав для зупинення транспортного засобу з урахуванням положень статті 35 Закону України «Про Національну поліцію», як передумови для можливості оформлення поліцейським адміністративних матеріалів щодо допущення правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП». 
Ураховуючи вищенаведену практику Вищої ради правосуддя та судів апеляційної інстанції, суд відхиляє аргументи сторони захисту щодо незаконності зупинки електровелосипеда під керуванням Особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та, як наслідок – недопустимості всіх зібраних доказів згідно з концепцією плодів отруєного дерева. 

6.3. Щодо відсутності ознак наркотичного сп`яніння

Відповідно до Інструкції, огляд можливий лише за наявності об`єктивно встановлених ознак. Перелік таких ознак є вичерпним. У даному випадку: - результат огляду на алкоголь — 0,0; - жодна з ознак алкогольного сп`яніння не підтвердилася; - ознаки наркотичного сп`яніння відсутні; - твердження поліцейського носять формальний та шаблонний характер і не підтверджуються відеофіксацією.
Таким чином, вимога пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння була необґрунтованою та незаконною.
При цьому, порушення мови ОСОБА_1 має з дитинства, зіниці очей не вказано, звужені чи дуже розширені, тремтіння пальців рук та порушеної координації рухів з жодного фрагменту відеозапису не підтверджується.
Всі ознаки, які зазначені інспектором у протоколі, не підтверджені жодними доказами, наявними в матеріалах справи. Більше того, останні спростовуються відеозаписами, які додані до протоколу. З долученого до матеріалів справи відеозапису, на пропозицію поліцейського пройти огляд спочатку на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 погодився та пройшов відповідний огляд, тест негативний, тобто відсутній стан сп`яніння. У подальшому працівники поліції стали пропонувати пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння.
Після зупинення електровелосипеда працівниками поліції не було оголошено жодних ознак алкогольного чи наркотичного сп`яніння, як це вимагає законодавство, натомість спочатку запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, після проходження останнього, здійснено відшукування ознак наркотичного сп`яніння, запропоновано пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння. Таким чином, відповідні дії працівників поліції свідчать про бажання у будь-якому випадку притягнути ОСОБА_1 до відповідальності за відсутності для цього законних підстав. 

Позиція суду

Про виявлення у Особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, видимих ознак наркотичного сп`яніння зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення, який є одним із джерел доказів у справі про адміністративне правопорушення (ст. 251 КУпАП), та рапорті працівника поліції. 
Суд враховує, що встановлення ознак сп`яніння є результатом візуального сприйняття відповідними особами ознак зовнішності та поведінки певної особи, а відтак – носить суб`єктивний характер. 
Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не був позбавлений можливості пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння в закладі охорони здоров`я, результати якого мали б об`єктивний характер та виключали будь-які сумніви щодо наявності в нього зазначеного стану. 
Проте Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, вказаним правом не скористався. Крім того, Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, притягається до відповідальності не за наявність у нього ознак наркотичного сп`яніння, а за відмову пройти огляд на вказаний стан. 
Ураховуючи наведене, суд відхиляє доводи захисника. 

6.4. Щодо не роз`яснення прав і обов`язків перед складанням протоколу, не роз`яснення права на правничу допомогу

Інспектором ОСОБА_2 після того, як встановлено відсутність стану алкогольного сп`яніння, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо відмови від огляду на стан наркотичного сп`яніння всупереч п. 9 розд. III Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, та ч. 1 ст. 268 КУпАП позбавлено ОСОБА_1 права скористатися при розгляді справи юридичною допомогою адвоката.
Під час розгляду адміністративної справи за відмову від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння ОСОБА_1 не були роз`яснені права, передбачені ст. 268 КУпАП, як це передбачено у тому числі п. 2 розд. II Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, у тому числі користуватися послугами адвоката. 

Позиція суду

Як вже зазначалось судом, відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 16.02.2021 по справі № 263/10894/2020, в ситуаціях, коли нормами КУпАП чітко не врегульовано ті чи інші питання, суди відповідно до усталеної судової практики, яка ґрунтується на системному аналізі міжнародних актів з урахуванням рішень Конституційного Суду України, в певних випадках вправі застосовувати принцип аналогії закону. У цьому випадку найбільш близьким до адміністративно-деліктної галузі права є кримінальне процесуальне законодавство.
Правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, виходячи з критеріїв Енгеля (Engel and Others v. the Netherlands, рішення 8 червня 1976 року, заяви №№ 5100/71; 5101/71; 5102/71; 5354/72; 5370/72), відноситься до «кримінальних» у розумінні ЄСПЛ. 
Суд враховує, що стандарт доказування у кримінальних справах є найвищим, тобто таким, що передбачає максимальні вимоги до належності та допустимості доказів. 
Ураховуючи наведене, суд вважає за можливе під час вирішення даної справи враховувати загальні підходи до оцінки допустимості доказів, сформовані Верховним Судом під час розгляду кримінальних проваджень. 
Як вбачається висновків щодо застосування норм права Верховного Суду, не будь-яке формальне недотримання вимог закону під час отримання доказу автоматично спричиняє визнання його недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення законодавства істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи. Не у всіх випадках порушення навіть фундаментальних прав і свобод особи під час судового провадження має прямий вплив на дотримання гарантій справедливого судового розгляду, зокрема й на допустимість доказів. У разі визнання доказів недопустимими суд має вмотивувати свої висновки про істотне порушення вимог закону, зазначивши, які саме й чиї права і свободи було порушено і в чому це виражалося (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 756/10060/17, постанови Верховного Суду від 01.12.2020 у справі № 318/292/18, від 01.11.2022 у справі № 344/2995/15-к, від 04.10.2022 у справі № 295/3910/18). 
Захисник, посилаючись на нероз`яснення Особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, його прав та обов`язків під час проходження процедури огляду на стан сп`яніння та складення протоколу про адміністративне правопорушення, не обґрунтувала, яким чином зазначена обставина за конкретних умов даної справи перешкоджала забезпеченню та реалізації прав і свобод Особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, пов`язаних із процедурою огляду на стан сп`яніння.
Ба більше, згідно з відеозаписами ОСОБА_1 під час спілкування з працівниками поліції спілкувався із захисником, яка в подальшому приїхала на місце оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення. 
Крім того, згідно з довідкою, яка міститься у матеріалах справи, ОСОБА_1 отримував посвідчення водія категорії «В». 
Суд враховує, що ОСОБА_1 як особа, що керує транспортним та має посвідчення водія відповідної категорії, здавав відповідні іспити в сфері законодавства, що регулює дорожній рух – а відтак обізнаний із своїм обов`язком на вимогу працівників поліції пройти огляд на стан відповідного сп`яніння. Ба більше, обізнаність водія із вимогами Правил дорожнього руху презюмується, оскільки відповідний нормативний акт доведений до відома громадян у встановленому законодавством України порядку. 
Крім того, згідно з ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Ураховуючи наведене, Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, володів необхідними та достатніми знаннями у галузі права для того, щоб мати можливість регулювати свою поведінку під час проходження огляду на стан сп`яніння. 
Більше того, згідно з відеозаписом працівники поліції роз`яснили ОСОБА_1 , що у разі його відмови від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, відносно нього буде складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 КУпАП, який буде направлений до суду. Незважаючи на вказані роз`яснення, ОСОБА_1 декілька разів зазначив, що відмовляється від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння. 
Таким чином, працівники поліції вжили необхідних заходів для роз`яснення ОСОБА_1 правових наслідків відмови від проходження огляду на стан сп`яніння. 
Крім того, суд звертає увагу, що право на правничу допомогу в даній категорії справ врегульовано ст. 268 КУпАП, згідно з якою особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права. 
Таким чином, право на юридичну допомогу адвоката гарантується на стадії розгляду справи, тобто в суді, а не на стадії складання протоколу про адміністративне правопорушення, тобто на стадії фіксації факту правопорушення та оформлення відповідних доказів. 
У суді інтереси Особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, представляв адвокат, тобто фахівець у галузі права. Сам Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не скористався правом з`явитись до суду. 
За таких обставин суд відхиляє доводи захисника щодо необхідності закриття провадження у справі з мотивів нероз`яснення працівниками поліції Особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, прав та обов`язків під час процедури проведення огляду на стан сп`яніння та складання протоколу про адміністративне правопорушення, в тому нероз`яснення права на правову допомогу, оскільки вказана обставина сама по собі не спричинила негативного впливу на дотримання гарантій справедливого судового розгляду, в тому числі й на допустимість доказів. 
Ураховуючи наведене, суд відхиляє аргументи захисника. 

6.5. Щодо упередженості працівників поліції

З самого початку, до здійснення неправомірної зупинки ОСОБА_1 , інспектор Герасименко О.І. демонструє зацікавленість у притягненні ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та висловлює власні упереджені погляди на стан останнього ще до зустрічі з ОСОБА_1 . Тобто інспектор, маючи упереджене ставлення до «злочинця», перевіривши по базі, що були протоколи за ст. 130 ст. КУпАП, за наявності проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, вирішив навмання, за відсутності для цього підстав, ще й перевірити ОСОБА_1 на стан наркотичного сп`яніння, маючи інформацію про якийсь попередній висновок та попередні протоколи за ст. 130 КУпАП. 

Позиція суду

Право працівників поліції проводити огляд водіїв на стан сп`яніння, у тому числі наркотичного, прямо передбачено вказаними вище положеннями законодавства України. Вказаному праву кореспондує обов`язок водіїв пройти такий огляд. 
Факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння підтверджується сукупністю зібраних у справі доказів, у тому числі об`єктивними даними відеозапису. 
Судом з досліджених доказів не встановлено ознак такої поведінки працівників поліції, яка б могла свідчити про перевищення ними своїх повноважень або провокацію вчинення правопорушення ОСОБА_1 . 
Ураховуючи наведене, суд відхиляє аргументи захисника. 

6.6. Щодо неправдивих відомостей у рапорті працівника поліції

У рапорті від 04.10.2025 зазначено, серед іншого, що водія відсторонено від керування транспортним засобом, транспортний засіб залишився на місці зупинки без порушення ПДР. 
Зазначене не відповідає дійсності, адже після вручення протоколу ОСОБА_1 на електровелосипеді продовжив рух. Зазначене підтверджує адвокат Галкіна С.С. та відсутність відповідних фрагментів відеозаписів.
З огляду на те, що ОСОБА_1 не є особою, яка керувала ТЗ, на який передбачено посвідчення водія відповідної категорії, «відсторонення», про яке йдеться у рапорті від 04.10.2025, не було здійснено, що додатково свідчить про недостовірний виклад обставин у матеріалах адміністративного правопорушення та намагання інспектора будь-яким шляхом надати правомірного вигляду власним діянням. 

Позиція суду

Виходячи з приписів ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються в тому числі іншими документами. 
Таким чином, доказами у справі про адміністративне правопорушення можуть бути й будь-які інші документи, крім прямо визначених у ст. 251 КУпАП, за умови, що вказані документи містять інформацію, яка відноситься до предмету доказування в справі. 
Рапорт, виходячи з його змісту, містить інформацію щодо наявності складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 . 
Крім того, винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення судом встановлена не на підставі виключно рапорту працівника поліції, а на підставі аналізу сукупності зібраних у справі доказів, в тому числі протоколу про адміністративне правопорушення та об`єктивних даних відеозапису. 
Оцінюючи доводи захисника відносно того, що ОСОБА_1 фактично не був відсторонений від керування, суд керується таким. 
У рапорті працівника поліції дійсно зазначено, що водія відсторонено від керування транспортним засобом. 
Разом з тим захисником не обґрунтовано, яким чином факт подальшого керування ОСОБА_1 електровелосипедом, тобто після оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, спростовує наявність складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 . 
Ураховуючи наведене, суд відхиляє аргументи захисника. 

6.7. Щодо подальшої згоди пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння 

Після приїзду адвоката Галкін С.С. виявив бажання поїхати до закладу охорони здоров`я з метою перевірки на стан наркотичного сп`яніння, однак на неодноразові прохання здійснити відповідні дії інспектори відмовилися здійснювати огляд ОСОБА_1 на стан наркотичного сп`яніння з посиланням на те, що протокол вже складений, нехтуючи проханням адвоката, висловленим під час телефонної розмови з ОСОБА_2 , не завершувати складання протоколу про адміністративне правопорушення до приїзду останньої та вводячи в оману про роз`яснення права на адвоката під час складання саме протоколу, поданого до суду. 

Позиція суду

Як вже зазначалось судом, згідно з відеозаписом працівники поліції декілька разів пропонували ОСОБА_1 пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння та роз`яснили, що у випадку відмови відносно нього буде складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 КУпАП, який буде направлений до суду. Незважаючи на вказані роз`яснення, ОСОБА_1 декілька разів зазначив, що відмовляється від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння. 
Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Харківського апеляційного суду від 18.10.2024 у справі № 643/4074/24, «правопорушення вважається закінченим з моменту відмови водія транспортного засобу від проходження огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин. А тому, у працівників поліції виникають законні підстави для складання матеріалів про адміністративну відповідальність з моменту фіксування відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння в порядку встановленому законом незалежно від причин надання водієм такої відмови».
Як вже зазначалось судом, ОСОБА_1 як особа, що керує транспортним та отримував посвідчення водія відповідної категорії, здавав відповідні іспити в сфері законодавства, що регулює дорожній рух – а відтак обізнаний із своїм обов`язком на вимогу працівників поліції пройти огляд на стан відповідного сп`яніння. Ба більше, обізнаність водія із вимогами Правил дорожнього руху презюмується, оскільки відповідний нормативний акт доведений до відома громадян у встановленому законодавством України порядку. 
Таким чином, у момент часу, коли працівники поліції запропонували ОСОБА_1 пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння, ОСОБА_1 не міг не усвідомлювати свій обов`язок виконувати розпорядження працівника поліції, а саме вимогу пройти медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння. 
Згідно з відеозаписом ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння. Ураховуючи наведене, з вказаного моменту склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є закінченим. 
Та обставина, що через певний час, після приїзду захисника, ОСОБА_1 змінив позицію та погодився пройти огляд на стан сп`яніння, не спростовує факт невиконання ним законних вимог працівників поліції щодо проходження огляду на стан сп`яніння, а відтак – не спростовує факт вчинення ним правопорушення. 
Суд також зауважує, що обов`язок працівників поліції скласти протокол про адміністративне правопорушення не залежить від присутності або неприсутності захисника під час складання такого протоколу – адже чинне законодавство не висуває вимогу щодо присутності захисника під час складання таких протоколів. 
Ураховуючи наведене, суд не може визнати дії працівників щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення за відсутності захисника такими, які порушують чинне законодавство та право ОСОБА_1 на захист. 
За таких обставин суд відхиляє аргументи захисника. 

6.8. Щодо інших аргументів захисника 

Суд відхиляє посилання захисника на положення Конституції України, інших актів законодавства, практику Конституційного Суду України, Верховного Суду, судів апеляційної та першої інстанції, оскільки під час розгляду справи судом не встановлено таких порушень законодавства України в ході огляду ОСОБА_1 на стан наркотичного сп`яніння, які могли би негативно позначитись на дотриманні прав і свобод ОСОБА_1 та загальній справедливості судового розгляду. 

7. Накладення стягнення 

Оскільки Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, притягається до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у суду, виходячи з положень ч. 2 ст. 33 КУпАП, відсутні підстави враховувати характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені в постанові Харківського апеляційного суду від 07.11.2023, винесеної у справі № 645/2694/23.
Згідно з довідкою, яка міститься в матеріалах справи, Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, отримував посвідчення водія.
Згідно з постановою Московського районного суду м. Харкова від 30.01.2025, винесеної в справі № 643/3325/24, яка набрала законної сили 11.02.2025, на Особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік. 
Ураховуючи наведене, станом на час вирішення даної справи закінчився строк, на який Особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, було позбавлено права керування транспортними засобами. Таким чином, станом на час вирішення даної справи стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, накладене згідно з вищевказаною постановою Московського районного суду м. Харкова від 30.01.2025, відбуто повністю. 
Оцінюючи доводи захисника відносно того, що ОСОБА_1 позбавлений права керування автомобілем, та, крім того, отримання прав на керування електровелосипедом не передбачено чинним законодавством, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування позбавлення права керування транспортним засобом, на який права не видавалися та не видаються, та неможливо застосувати адміністративне стягнення у виді позбавлення спеціального права, оскільки ОСОБА_1 керував транспортним засобом, на управління яким не потрібна наявність посвідчення водія, суд керується таким. 
В обґрунтування вказаної позиції захисник в тому числі посилалась на постанову Харківського апеляційного суду від 06.01.2026 у справі № 639/4949/25. У вказаній постанові суд апеляційної інстанції зазначив, що «електроскутер, яким ОСОБА_1 керував як учасник дорожнього руху - водій, офіційно визнається транспортним засобом, за керуванням яким з ознаками алкогольного сп`яніння та відмова від проходження огляду на встановлення такого стану у встановленому законом порядку, настає адміністративна відповідальність, передбачена ст.130 КУпАП. Проте, даний транспортний засіб не є механічним транспортом, водій якого не повинен мати документи визначені у п. 2.1 ПДР. Тому покарання призначене судом першої інстанції ОСОБА_1 в межах санкції передбаченої ч. 1 ст. 130 КУпАП без урахування даного факту. У зв`язку з вищевикладеним, вважаю за необхідне змінити постанову з виключенням з мотивувальної та резолютивної частини постанови суду першої інстанції фрази «з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік». В іншій частині постанову залишити без змін».
Оцінюючи вказані вище аргументи в межах розгляду даної справи, суд керується таким. 
Як вбачається з останньої за часом релевантної практики судів апеляційної інстанції, посилання на яку наведено в п. 6.1. даної постанови, апеляційні суди у вказаних справах залишали постанови судів першої інстанції без змін, у тому числі в частині накладення стягнення у виді позбавлення права користування транспортними засобами. Таким чином, остання релевантна практика судів апеляційної інстанції свідчить, що у даній категорії справ до водіїв електровелосипедів застосовується стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами. 
Ураховуючи наведене, суд відхиляє вказані вище аргументи захисника. 
Оцінюючи можливість накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами як на особу, яка була позбавлена такого права, суд керується таким. 
Насамперед суд зазначає, що строк дії такого стягнення, накладеного згідно з попередньою постановою суду, закінчився, проте суду не надано доказів отримання після цього ОСОБА_1 права керування транспортними засобами у встановленому законом порядку. 
Протягом тривалого часу існувала практика неможливості позбавлення права керування транспортними засобами особи, яка вже позбавлена такого права або не має його. 
Вказана практика ґрунтувалась на роз`ясненнях, наданих в п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», згідно яких суди не вправі застосовувати стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, коли винна особа вже позбавлена такого права або взагалі його не мала.
Після надання вказаних роз`яснень Пленумом Верховного Суду України, чинне законодавство зазнало змін, внесених Законом України № 1231-IX від 16.02.2021, який набрав чинності 17.03.2021, а саме. 
Положеннями ч. 2 ст. 126 КУпАП в редакції Закону № 1231-IX від 16.02.2021 передбачено відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом. 
Приписами ч. 4 ст. 126 КУпАП в редакції Закону № 1231-IX від 16.02.2021 передбачено відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка позбавлена такого права. 
Положеннями ч. 5 с т. 126 КУпАП в редакції Закону № 1231-IX від 16.02.2021 передбачено накладення на особу, яка повторно вчинила правопорушення, передбачені ч. 2, ч. 4 ст. 126 КУпАП, стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами. 
Як вбачається з положень ч. 5 ст. 126 КУпАП (в редакції Закону № 1231-IX від 16.02.2021), санкція вказаної норми не містить будь-яких виключень, які б унеможливлювали накладення стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на особу, яка була позбавлена такого права або не має його. 
Ба більше, Законом № 1231-IX від 16.02.2021 статтю 30 КУпАП доповнено частиною третьою, якою прямо передбачено можливість накладення стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на особу, яка вже позбавлена права керування транспортними засобами, та визначено, що у такому разі до стягнення за вчинення нового адміністративного правопорушення приєднується невідбута частина стягнення.
Як вбачається з пояснювальної записки до Закону № 1231-IX, він прийнятий у зв`язку із необхідністю створення безпечних умов для учасників дорожнього руху, збереження життя і здоров`я громадян, підвищення ефективності впливу на дисципліну учасників дорожнього руху та сприятиме запобіганню вчиненню правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху, більш стриманій і виваженій поведінці водіїв на дорогах і, як наслідок, призведе до зменшення кількості ДТП, особливо ДТП, учинених особами, які керували транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння або в стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, а також до підвищення рівня правової культури, зміцнення законності та виховання водіїв, осіб, які керують транспортними засобами, пасажирів у дусі точного і неухильного додержання вимог чинного законодавства.
Таким чином, Законом № 1231-IX було посилено відповідальність за правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, зокрема доповнено ст. 126 КУпАП частиною п`ятою, доповнено ст. 30 КУпАП частиною третьою, які прямо передбачають можливість накладення стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на особу, яка вже позбавлена такого права або не має його. 
Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку, що після надання в 2005 роз`яснень Пленумом Верховного Суду України щодо неможливості позбавлення права керування транспортними засобами винної особи, яка вже позбавлена такого права або взагалі його не мала, КУпАП зазнав змін, якими прямо передбачено можливість накладення такого стягнення на вказану категорію осіб. 
Суд також звертає увагу, що роз`яснення Пленуму Верховного Суду України носять рекомендаційний характер, на відміну від обов`язкових приписів КУпАП. 
Крім того, суд звертає увагу на приписи Інструкції про порядок приймання іспитів для отримання права керування транспортними засобами та видачі посвідчень водія, затвердженої наказом МВС 07.12.2009 № 515. 
Згідно абзацу другого частини четвертої Розділу І Інструкції, право на керування транспортними засобами надається особі, до якої не застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права на керування транспортними засобами чи якій не встановлено тимчасове обмеження у праві на керування транспортними засобами.
Відповідно до пункту 7 Розділу V вказаної вище Інструкції, у разі коли за отриманням посвідчення водія звертається особа, позбавлена в установленому порядку права на керування транспортними засобами, після оформлення посвідчення водія уповноважений працівник ТСЦ МВС викликає поліцейських для його вилучення. У такому разі оформлене посвідчення водія вважається виданим, але особа його не отримує.
Таким чином, положеннями Інструкції також передбачено можливість позбавлення права керування транспортними засобами особи, яка не має такого права. 
Також суд звертає увагу на релевантну практику Верховного Суду щодо призначення покарання в кримінальних справах, яку суд вважає за можливе врахувати під час розгляду даної справи. 
У постанові Верховного Суду від 22.05.2018 у справі 753/18479/16-к зазначено, що права людини це комплекс природних і непорушних свобод і юридичних можливостей, обумовлених фактом існування людини в цивілізованому суспільстві. Таким чином, права людини це її правові можливості. Реалізація прав людини не обмежена у часі, якщо це прямо не передбачено законом. Позбавляючи не посади чи права мати певний офіційний документ на підтвердження права, а саме права особи обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю, навіть у випадках, коли особа на час вчинення кримінального правопорушення офіційно не обіймала певної посади чи офіційно не займалася певною діяльністю, проте вчинила такі дії, законодавець таким чином позбавляє особу можливості реалізації такого права у законний спосіб на певний строк у подальшому, що, в даному випадку, узгоджується з положеннями ст. 55 та ст. 222 КК України. У ст. 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. З урахуванням зазначеного, рівними перед законом, в частині призначення покарання та реалізації своїх прав, будуть як особи, які на час вчинення зазначеного злочину офіційно не обіймали певної посади чи офіційно не займалися певною діяльністю, так і особи, які обіймали посади чи офіційно займалися діяльністю, пов`язаною з вчиненим злочином (постанова 
Підсумовуючи наведене, Верховний суд дійшов висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, згідно яких покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, застосовується в тому числі і до осіб, які на час вчинення зазначеного кримінального правопорушення не займали офіційно певні посади та не займалися офіційно певною діяльністю. 
У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 у справі № 702/301/20 зроблений висновок щодо правозастосування, згідно якого особі, яку визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого відповідною частиною статей 286, 286-1 КК, суд може призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення кримінального правопорушення отримане у передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами.
Ураховуючи вказані вище положення законодавства України та релевантну практику Верховного Суду, суд накладає на Особу, яка притягається до адміністративної відповідальності. стягнення, передбачене санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП, у виді позбавлення права керування транспортними засобами, що забезпечить реалізацію конституційних засад рівності перед законом осіб, які притягаються до адміністративної відповідальності, позбавить Особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, можливості реалізації права керування транспортними засобами у законний спосіб на певний строк у подальшому, і, таким чином, сприятиме виконанню завдань КУпАП, підвищенню ефективності впливу на дисципліну учасників дорожнього руху, запобіганню вчиненню правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху та створенню безпечних умов для його учасників. 
Відповідно до ст. 40-1 КУпАП, судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення. 
Згідно п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, сплачується судовий збір в розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, що становить 665,60 грн., які підлягають стягненню з особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. 
Керуючись ст. 33-35, 40-1, 130, 251-252, 279, 283-285 КУпАП

ПОСТАНОВИВ

ВизнатиОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000,00 (сімнадцять тисяч гривень) (отримувач: ГУК у Харківській області 21081300, код отримувача 37874947, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО) 899998, UА168999980313020149000020001, призначення платежу: «штраф по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки руху») з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік. 
Стягнути зОСОБА_1 судовий збір на користь держави в розмірі 665,60 грн. (отримувач ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код отримувача ЄДРПОУ 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106, призначення платежу: «судовий збір при ухваленні судом постанови про накладення адміністративного стягнення»).
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня винесення постанови шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Салтівський районний суд м. Харкова – особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 32 або 32-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 
Повний текст постанови складений 14.05.2026. 

Суддя Д.А. Крівцов