ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

30 червня 2026 року      м. Чернівці  справа № 724/2198/25
провадження №22-ц/822 /689/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Перепелюк І. Б. 
суддів: Лисака І.Н., Литвинюк М.І.
секретар Скулеба А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 12 лютого 2026 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Хотинської міської ради Чернівецької області про визнання права власності на нерухове майно за набувальною давністю, 

встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Хотинської міської ради Чернівецької області про визнання права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.
Позов обґрунтовано тим, що житловий будинок по АДРЕСА_2 був первинно інвентаризований Чернівецьким ОБТІ у 1948 році. 
В матеріалах архівного зберігання знаходиться свідоцтво №567 від 25.05.1950 року про право власності на 1/2 частини житлового будинку (який на той час мав адресу: АДРЕСА_3 ) на ім`я ОСОБА_2 (група приміщень №2).
В подальшому АДРЕСА_3 було перейменовано на АДРЕСА_4 , а будинку замість № НОМЕР_1 було присвоєно спочатку №7, а потім АДРЕСА_2 . 
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рідною сестрою померлої ОСОБА_2 – ОСОБА_3 13.07.1972 року було видано довіреність на оформлення спадкових прав щодо спадкового майна, зокрема, частки у будинку АДРЕСА_2 на ім`я батька позивача – ОСОБА_4 , який був їх родичем. 
Виконуючи зазначене доручення, ОСОБА_4 вступив у володіння зазначеною квартирою у даному будинку та проживав у ній, а з 09.12.1980 року за адресою вказаного будинку було зареєстровано місце його проживання.
Вказував, що наведене свідчить про добросовісність заволодіння вказаним нерухомим майном.
Зазначив, що в подальшому його батько – ОСОБА_4 відкрито та безперервно володів квартирою АДРЕСА_5 у зазначеному житловому будинку, проживав, доглядав та утримував, провів газифікацію та узаконення добудованих приміщень та господарських будівель за вказаною адресою. Також на замовлення батька було заведено інвентаризаційну справу та виготовлено технічний паспорт на вказану квартиру. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивача помер. 
Після смерті ОСОБА_4 у володіння квартирою АДРЕСА_4 вступив його син - позивач ОСОБА_1 , який володіє вказаним нерухомим майном по сьогоднішній день, утримує та доглядає його. 
Позивач стверджував, що як правонаступник свого батька, вправі приєднати до свого часу володіння увесь час, протягом якого цим майном володів його батько з 1972 року.
Таким чином, позивач вважав, що добросовісно заволодів квартирою АДРЕСА_6 , відкрито та безперервно володіє та користується нею більше 10 років (а саме, 43 роки з урахуванням часу володіння його правопопередником – батьком ОСОБА_4 ), що є підставою для набуття ним права власності на вказану квартиру за набувальною давністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 12 лютого 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухове майно за набувальною давністю – відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Хотинського районного суду від 12 лютого 2026 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі та визнати право власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що висновки суду першої інстанції суперечать обставинам справи та судом неправильно застосовано ст.344 ЦК України.
Вказує, що дослідженими судом доказами підтверджується, що позивач ОСОБА_1 добросовісно заволодів квартирою АДРЕСА_6 , відкрито та безперервно користувався нею більше 10 років (43 роки з урахуванням часу володіння його правопопередником - батьком ОСОБА_4 ), що є підставою набуття ним права власності на вказану квартиру за набувальною давністю.
Зазначає, що висновки суду про те, що після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на спадкове майно, зокрема, на спірну квартиру АДРЕСА_5 , на яку претендують інші особи, а саме – спадкоємці ОСОБА_5 , про що було відомо ОСОБА_4 та позивачу ОСОБА_1 є помилковими, оскільки з відповіді Державного нотаріального архіву у Чернівецькій області від 08.12.2025 року вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилась та до архіву не передавалась.
Вказує, що останній відомий власник спірного нерухомого майна помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , після його смерті цього майна ніхто не успадкував, воно не було визнане відумерлою спадщиною та право на нього не перейшло до жодної особи іншим чином.
Стверджує, що у справі немає жодного доказу недобросовісності заволодіння ОСОБА_1 та його батьком спірним нерухомим майном, а та обставина, що їм було відомо, що до смерті у 1972 році власницею цього майна була ОСОБА_2 не може заперечити добросовісності володіння.
Також посилається на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а саме повністю проігноровано та не надано жодної оцінки тій обставині, що відповідач визнав позов в повному обсязі.
Окрім того, посилається на те, що судом першої інстанції було порушено принцип змагальності та диспозитивності, оскільки у судовому засіданні суд з власної ініціативи витребував у Хотинської державної нотаріальної контори інформацію та копію спадкової справи після смерті ОСОБА_2 та сам з власної ініціативи розшукав у реєстрі судових рішень рішення за позовом ОСОБА_4 до Хотинської міської ради та послався на нього в обґрунтування своїх висновків.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції
ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Хотин Чернівецької області померла ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), що підтверджується актовим записом про смерть №5 від 18.01.1972 року вчиненого відділом РАЦС Хотинського району Чернівецької області ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 25.05.1950 року належала 1/2 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.31,73).
Згідно відомостей КП «Хотинське бюро технічної інвентаризації» Хотинської міської ради за №250 від 05.06.2025 року, первинна інвентаризація житлового будинку АДРЕСА_2 проводилась Чернівецьким ОБТІ в 1948 році. Даний житловий будинок при первинній інвентаризації був розділений на групу приміщень №1 та №2. В матеріалах архівного зберігання знаходиться свідоцтво № НОМЕР_2 про право власності на 1/2 частини житлового будинку ( АДРЕСА_3 ) від 25.05.1950 року на ім`я ОСОБА_2 (группа приміщень №2). Право власності на квартиру АДРЕСА_7 зареєстровано згідно свідоцтва про право власності від 22.01.2001 на ім`я ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Вулицю Осіпенко перейменовано на вулицю О. Кобилянської. Даному житловому будинку змінено адресу з №16 на №7, а в подальшому на АДРЕСА_2 (а.с.30).
13 липня 1972 року ОСОБА_3 видана довіреність на ім`я ОСОБА_4 , якою останній був уповноважений на оформлення спадкових прав ОСОБА_3 на майно, що залишилось після смерті її сестри ОСОБА_2 , зокрема, частки у житловому будинку АДРЕСА_2 .
З Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру та Державного нотаріального архіву у Чернівецькій області встановлено, що інформація про спадкові справи, заведені щодо майна померлої ОСОБА_5 не знайдено та на зберігання до Державного нотаріального архіву у Чернівецькій області не передавались.
З Будинкової книги на спірне домоволодіння по АДРЕСА_2 , довідки про склад сім`ї №337 від 03.06.2003 року та копії паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_4 вбачається, що з 1980 року за адресою вказаного будинку було зареєстровано місце проживання ОСОБА_4 ,1941 року народження.
Матеріалами інвентаризаційної справи підтверджується, що квартира АДРЕСА_6 розташована на першому поверсі 1-поверхового будинку та складається з 4-х кімнат житловою площею 53,80 кв.м., кухні площею 9,50 кв.м, вбиральні площею 3,70 кв.м, коридору площею 3,70 кв.м, передпокою площею 2,40 кв.м, комори площею 1,20 кв.м. Загальна площа квартири становить 78,60 кв.м.
Також встановлено, що ОСОБА_4 були здійснені прибудови господарських приміщень до даного житлового будинку та проведено його газифікацію (а.с.19-25).
Відповідно до висновку про вартість майна від 30.10.2024 року, вартість квартири АДРЕСА_6 , станом на 30.10.2024 року становить 840 000 гривень.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , 1941 року народження помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 26.09.2017 року, виданого Хотинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області.
Після смерті ОСОБА_4 була заведена спадкова справа №331/2017 Хотинською державною нотаріальною конторою Чернівецької області.
З постанови державного нотаріуса Хотинської державної нотаріальної контори Чернівецької області №278/02-14 від 24.04.2024 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що 13.02.2018 року до нотаріальної контори надійшла заява від ОСОБА_1 про прийняття спадщини за законом після смерті його батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . В подальшому 24.04.2024 року позивач, як син спадкодавця, звернувся до нотаріуса з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_6 . Разом з тим, нотаріусом було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на вищевказану квартиру .
Позивач ОСОБА_1 з 1992 року зареєстрований в м. Самбір, Львівської області, що підтверджується копією паспорта громадянина України на ім`я позивача з відповідними відмітками.
У позовній заяві позивач вказує, що добросовісно заволодів квартирою АДРЕСА_6 , відкрито та безперервно володіє та користується нею більше 10 років, а саме, 43 роки з урахуванням часу володіння його правопопередником – батьком ОСОБА_4 , що є підставою набуття права власності на вказану квартиру за набувальною давністю.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених ст.344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. ОСОБА_4 , а так само і позивач, як його правонаступник, не є добросовісними набувачами спірної квартири, оскільки вони увесь час знали про те, що власником квартири була ОСОБА_5 , а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.
Крім того, суд звернув увагу, що позивачем не було доведено належними доказами факту відкритого та безперервного володіння спірним нерухомим майном після смерті ОСОБА_4 , чиїм спадкоємцем він є.
Однак, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було враховано наступного. 
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Звертаючись з позовом, позивач посилався на те, що його батько ОСОБА_4 вступив у володіння спірною квартирою у даному будинку та проживав у ній з 1972 року, а з 09.12.1980 року за адресою вказаного будинку було зареєстровано місце його проживання. Після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_2 , у володіння квартирою АДРЕСА_4 вступив його син - позивач ОСОБА_1 . Позивач вважав, що добросовісно заволодів квартирою АДРЕСА_6 , відкрито та безперервно володіє та користується нею більше 10 років (а саме, 43 роки з урахуванням часу володіння його правопопередником – батьком ОСОБА_4 ), що є підставою для набуття ним права власності на вказану квартиру за набувальною давністю.
Відповідно до роз`яснень, даних в пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.
У роз`ясненнях, наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 1 листа від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», норми п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. Лише якщо спадщина відкрилась після 1 липня 2003 року та не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мають право спадкування на підставі ЦК УРСР, право спадкування виникає також у спадкоємців за законом третьої, четвертої та п`ятої черг («нових черг») відповідно до статей 1263 - 1265 ЦК України.
Згідно із частинами першою, третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України.
Норми пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, за якими ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, необхідно розуміти таким чином, що правила Книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК Української РСР (постанова Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №391/769/17).
З матеріалів справи вбачається, що згідно відомостей КП «Хотинське бюро технічної інвентаризації» Хотинської міської ради за №250 від 05.06.2025 року, первинна інвентаризація житлового будинку АДРЕСА_2 проводилась Чернівецьким ОБТІ в 1948 році. Даний житловий будинок при первинній інвентаризації був розділений на групу приміщень №1 та №2. 
В матеріалах архівного зберігання знаходиться свідоцтво № НОМЕР_2 про право власності на 1/2 частини житлового будинку ( АДРЕСА_3 ) від 25.05.1950 року на ім`я ОСОБА_2 (группа приміщень №2).
Зважаючи на те, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадщина після її смерті відкрилася до набрання чинності ЦК України, строк на її прийняття збіг до набуття чинності ЦК України, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, а саме ЦК Української РСР 1963 року.
13 липня 1972 року ОСОБА_3 видана довіреність на ім`я ОСОБА_4 , якою останній був уповноважений на оформлення спадкових прав ОСОБА_3 на майно, що залишилось після смерті її сестри ОСОБА_2 , зокрема, частки у житловому будинку АДРЕСА_2 .
З Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру та Державного нотаріального архіву у Чернівецькій області встановлено, що інформація про спадкові справи, заведені щодо майна померлої ОСОБА_5 не знайдено та на зберігання до Державного нотаріального архіву у Чернівецькій області не передавались.
Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми ЦК України.
Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.
Згідно зі статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.
Відповідно до статті 527 ЦК Української РСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.
Відповідно до статті 530 ЦК Української РСР при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, батько позивача не відносився ані до першої, ані до другої черг спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_2 . 
Однак, колегія суддів вказує й на те, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (частини перша та друга статті 548 ЦК УРСР).
Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша та друга статті 549 ЦК Української РСР).
Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК Української РСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.
Як зазначалось, з Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру та Державного нотаріального архіву у Чернівецькій області встановлено, що інформація про спадкові справи, заведені щодо майна померлої ОСОБА_5 не знайдено та на зберігання до Державного нотаріального архіву у Чернівецькій області не передавались.
Спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь з спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави (частини перша-третя статті 555 ЦК Української РСР).
Системне тлумачення частини другої статті 549, частини першої статті 555 ЦК Української РСР та абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що: в ЦК Української РСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. 
Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 1-5 частини першої статті 555 ЦК Української РСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися; оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою; з урахуванням того, що в частині першій статті 555 ЦК Української РСР закріплювався автоматичний перехід спадщини до держави.
Як за правилами ЦК УРСР, так і за правилами ЦК України, держава і територіальна громада (яку представляє міська рада) є різними суб`єктами цивільних прав, у тому числі, прав спадкування.
Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції приходить висновку, що належним відповідачем у справі є держава, а не Хотинська міська рада, оскільки у ЦК УРСР на час виникнення спірних правовідносин не передбачалась можливість визнання спадщини відумерлою, оскільки після смерті спадкодавця протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини ніхто спадщину не прийняв, то відповідно до статті 555 ЦК УРСР спадкове майно за правом спадкоємства перейшло до держави. 
Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 18 листопада 2025 року у справі №127/19478/23, від 12 лютого 2025 року у справі №521/18297/19.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 14 березня 2024 року у справі №522/11722/21.
За таких обставин, слід відмовити в позові з наведених вище підстав.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, однак помилився щодо мотивів такої відмови.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для зміни рішення. 
Керуючись ст.ст.263, 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,
ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 12 лютого 2026 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді І.Б. Перепелюк

І.М. Литвинюк

І.Н. Лисак