ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 р. 	Справа № 440/6202/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.10.2025, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, м. Полтава, повний текст складено 14.10.25 по справі № 440/6202/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1   
про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких додаткової винагороди виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період з 04.12.2024 по 28.02.2025;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період з 04.12.2024 по 28.02.2025.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Військовою частиною НОМЕР_1 протиправно не нараховано та не виплачено ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 100000 грн за час його стаціонарного лікування у закладах охорони здоров`я, у тому числі закордонних у період з 04.12.2024 по 28.02.2025. Вважає, що така бездіяльність відповідача порушує право позивача на отримання у належному розмірі додаткової винагороди за час стаціонарного лікування відповідно до приписів постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (далі – Постанова № 168).
Зауважив, що довідкою ВЛК від 10.05.2024 визначено потребу позивача у довготривалому лікуванні тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, однак відповідачем безпідставно не здійснено виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 100000 грн за час його стаціонарного лікування з 04.12.2024 по 28.02.2025..
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.10.2025 у справі № 440/6202/25 позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких додаткової винагороди виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, за період з 05.12.2024 по 28.02.2025.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких додаткової винагороди виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, за період з 05.12.2024 по 28.02.2025.
Відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та порушення судом норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду 14 жовтня 2025 року у справі № 440/6202/25 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. 
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про відсутність у спірних правовідносинах порушених прав позивача з боку ВЧ НОМЕР_1 , оскільки спірна винагорода виплачувалась позивачу у період з грудня 2023 року по грудень 2024 року включно, в межах максимального 12 місячного строку, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі – Закон № 2011-ХІІ).
Переконував, що відповідно до приписів пункту 11 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення не може перевищувати 12 місяців поспіль, а тому у ВЧ НОМЕР_1 відсутні законні підстави виплатити додаткову винагороду в розмірі 100000 грн ОСОБА_1 за період лікування з 04.12.2024 по 28.02.2025, що не було враховано судом першої інстанції.
У надісланих до суду апеляційної інстанції додаткових поясненнях, позивач просив залишити апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року по справі №440/6202/25 - без змін, як таке, що прийнято судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Наполягав на наявності у позивача права на отримання додаткової винагороди за період стаціонарного лікування з 04.12.2024 по 28.02.2025, оскільки позивачем повністю дотримано всіх з визначених Постановою № 168 умов для виплати такої винагороди (перебував на військовій службі у період дії воєнного стану у статусі військовослужбовця Збройних Сил України, знаходився на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з отриманням поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини у спірний період з 05.12.2024 по 28.02.2025), що підтверджується належними та допустимими доказами, доданими до позову.
А відтак, відмова відповідача у виплаті такої винагороди за період з 05.12.2024 по 28.02.2025 є протиправною та позбавляє позивача належних йому виплат.
В іншій частині зміст додаткових пояснень є аналогічним змісту позовної заяви.
Відповідач також надав до суду апеляційної інстанції додаткові пояснення, в яких наполягав, що за чинним законодавством України за військовослужбовцем, який отримав поранення, зберігається грошове забезпечення на загальний час безперервного його перебування в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) строком, що не може перевищувати 12 місяців поспіль, що було дотримано відповідачем у спірних правовідносинах.
Разом з цим, покладення судом першої інстанції на ВЧ НОМЕР_1 обов`язку виплачувати позивачу спірну винагороду понад установлений Законом № 2011-ХІІ 12 місячний строк є неправомірним.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.09.2023 № 477 військовослужбовця ОСОБА_1 з 28.09.2023 зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення.
Під час проходження служби у ВЧ НОМЕР_1 04.12.2023 ОСОБА_1 отримав мінно-вибухову травму, вогнепальне осколкове сліпе поранення правої підколінної ділянки та лівої гомілки. Вказана інформація у тому числі підтверджується довідкою про обставини травми (поранення контузії, каліцтва) № 5716/641 від 21.12.2023 (форма 5), виданою ВЧ НОМЕР_1 .
Починаючи з 04.12.2023 по 04.12.2024 ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась додаткова грошова винагорода у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, що підтверджується довідкою про нарахування та утримання грошового забезпечення від 31 березня 2025 року № 1702/Ф.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.12.2024 № 452 ОСОБА_1 призупинено всі види забезпечення з 05.12.2024.
Не погодившись з бездіяльністю ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу передбаченої Постановою № 168 додаткової винагороди в розмірі до 100000,00 грн, за період стаціонарного лікування з 04.12.2024 по 28.02.2025, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки матеріали справи містять належні документи, що засвідчують потребу позивача в довготривалому лікуванні після отриманого поранення, а саме, довідку військово-лікарської комісії, яка є підставою для продовження позивачу виплати грошового та матеріального забезпечення, у тому числі додаткової винагороди відповідно до Постанови № 168 пропорційно часу перебування на лікуванні після 12-місячного строку безперервного лікування.
За висновком суду, не зазначення у висновку ВЛК конкретної дати закінчення строку лікування не спростовує наявність у позивача права на отримання спірної винагороди понад 12 місячний строк, оскільки фізичний стан позивача та його лікування є досить складними, а ВЛК не усіх випадках здатна обґрунтовано визначити з точністю до дня тривалість необхідного часу перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я, у зв`язку з чим, суд першої інстанції вважав, що вживання ВЛК визначення строку лікування - "тривалий" є достатнім.
Врахувавши те, що відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.12.2024 № 452 ОСОБА_1 призупинено всі види забезпечення з 05.12.2024, суд першої інстанції вважав, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою № 168, у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, за період з 05.12.2024 по 28.02.2025, а не з 04.12.2024, як просив позивач.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Так, спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з різним трактуванням учасниками справи приписів пункту 11 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в частині можливості виплати додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 168, після спливу 12 місяців безперервного перебування в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва).
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-ХІІ).
Згідно з частиною 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
За правилом частини 4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначений “Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам”, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі – Порядок № 260), за змістом пункту 2 розділу І якого (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення (посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років); щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги).
У пункті 8 розділу І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види – в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види – в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України). Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника).
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжувався відповідними Указами Президента України та діє по теперішній час.
Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 “Про введення воєнного стану в Україні” та № 69 “Про загальну мобілізацію” Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 168.
У пункті 1 Постанови № 168 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що на період воєнного стану особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, розмір такої додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Згідно з пунктом 1-2 Постанови № 168 відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які:
у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Таким чином, аналіз наведених норм законодавства України, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що встановлена Постановою № 168 додаткова винагорода в розмірі 100000 гривень є складовою грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, що виплачується їм на період дії воєнного стану, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил України, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні або у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Отже, за нормами Постанови № 168 право на виплату збільшеної до 100000 гривень винагороди за час перебування на стаціонарному лікуванні або у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком ВЛК військовослужбовець має якщо дотримано двох умов, а саме: отримане поранення (контузія, травма, каліцтво) військовослужбовця пов`язане із захистом Батьківщини; таке поранення є тяжким за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15.05.2024 по справі № 520/16191/23 та від 27.11.2024 по справі № 380/20587/23, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України підлягають врахуванню при вирішенні спірних правовідносин.
При цьому, слід зазначити, що Постанова № 168 не містить жодних обмежень щодо періоду та/або тривалості перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, пов`язаних із пораненням, одержаним при захисті Батьківщини, за які виплачується винагорода у розмірі 100000 гривень.
Часове обмеження строку збереження грошового забезпечення військовослужбовця, який перебуває на лікуванні, мається в пункті 11 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, яким визначено, що військовослужбовцю на підставі висновку військово-лікарської комісії надається відпустка для лікування у зв`язку з хворобою або відпустка для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої відпустки визначається характером захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва). Відпустка надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення не може перевищувати 12 місяців поспіль. Огляд військово-лікарською комісією для вирішення питання про потребу у тривалому лікуванні проводиться не пізніше ніж через чотири місяці від початку лікування. Якщо відповідно до медичних документів закладу охорони здоров`я іноземної держави, до якого військовослужбовця направлено в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, хвороба або поранення (контузія, травма або каліцтво) військовослужбовця перешкоджає йому прибути до військово-лікарської комісії для проведення огляду з метою визначення потреби у тривалому лікуванні, такий огляд проводиться дистанційно в порядку, встановленому Міністерством оборони України.
Аналіз вищенаведеної норми дозволяє дійти висновку, що загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення не може перевищувати 12 місяців поспіль, однак висновок військово-лікарської комісії про потребу у тривалому лікуванні є підставою для продовження часу перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення на строк, визначений у такому висновку.
Після закінчення встановленого абзацом першим цього пункту строку безперервного перебування на лікуванні у закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) військовослужбовець підлягає огляду військово-лікарською комісією для вирішення питання про придатність його до військової служби.
Так, довідкою про обставини травми (поранення контузії, каліцтва) № 5716/641 від 21.12.2023, виданою ВЧ НОМЕР_1 підтверджено та не спростовується відповідачем, що під час проходження служби у ВЧ НОМЕР_1 04.12.2023 ОСОБА_1 , отримав мінно-вибухову травму, вогнепальне осколкове сліпе поранення правої підколінної ділянки та лівої гомілки. За обставин: травма (поранення) отримана внаслідок скидання вибухових пристроїв з дронів противником поблизу населеного пункту Новокалинове, Донецької області. Випадок стався в районі бойових дій під час виконання бойових завдань із захисту Батьківщини.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що в результаті отриманих травм ОСОБА_1 проходив стаціонарне лікування:
- з 05.12.2023 по 08.12.2023 у Комунальному підприємстві «Дніпропетровська обласна лікарня імені І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради;
- з 08.12.2023 по 22.01.2024 у Комунальному некомерційному підприємстві «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» м. Київ;
- з 22.01.2024 по 25.01.2024 у Військово – медичному клінічному центрі Західного регіону;
- з 25.01.2024 по 12.05.2024 у Державному некомерційному підприємстві «Центр комплексної реабілітації «Галичина»;
- з 13.05.2024 по 28.02.2025 у лікувальному закладі Королівства Нідерланди (Центральний академічний шпиталь м. Утрехт);
- з 02.03.2025 по 09.04.2025 у Військово – медичному клінічному центрі Західного регіону.
Перебування ОСОБА_1 у період з 13.05.2024 по 28.02.2025 на лікуванні в Центральному академічному шпиталі м. Утрехт також підтверджується довідкою від 28.02.2025.
Довідкою ВЛК № 3468 від 10.05.2024 з посиланням на наказ Міністерства охорони здоров`я від 04.07.2007 № 370 підтверджено, що поранення позивача кваліфікується, як тяжке. 
Зазначено, що на підставі статті 81 графи ІІ Розкладу хвороб, потребує тривалого лікування за кордоном. Потребує протезування правої нижньої кінцівки на рівні верхньої третини стегна (Z89.6) (протез основний, протез для купання, чохли, силіконовий лайнер).
Отже, тривале лікування ОСОБА_1 за кордоном відбувалося на підставі відповідного висновку ВЛК, що викладений у довідці ВЛК № 3468 від 10 травня 2024 року, при цьому, у вказаній довідці не визначено конкретну дату закінчення лікування, натомість, з огляду на тяжкий стан позивача зазначено, що він потребує саме тривалого лікування, як це передбачено у пункті 11 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ
Свідоцтвом про хворобу від 25.03.2025 № 2025-0325-1020 (додаток 11 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України) підтверджено обставини проведення позивачу 04.12.2023 первинної хірургічної обробки ран, фасцютомії, 05.12.2023 ампутації правої нижньої кінцівки на рівні верхньої третини стегна з приводу турнікетного синдрому, чисельних повторних хірургічних обробок. Протезування 02.03.2025 та прибуття у ВМКЦ ЗР звідки за розпорядженням начальника ВМКЦ ЗР ОСОБА_1 скеровано на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби. 
Зазначеним свідоцтвом про хворобу також підтверджено, що позивач перебував на обстеженні і лікуванні у КП "Дніпропетровська обласна лікарня імені І. І. Мечникова" Дніпропетровської обласної ради з 05.12.2023 по 08.12.2023, КНП "КМКЛ ШМД" м. Київ з 08.12.2023 по 22.01.2024, у ВМКЦ Західного регіону з 22.01.2024 по 25.01.2024, у ДНП "Центр комплексної реабілітації "Галичина" з 25.01.2024 по 12.05.2024, у лікувальному закладі Королівства Нідерланди (Центральний академічний шпиталь м. Утрехт) з 13.05.2024 по 28.02.2025 та у Військово - медичному клінічному центрі Західного регіону з 02.03.2025.
На підставі статті 63а графи ІІ Розкладу хвороб, ОСОБА_1 визнано таким, що непридатний до військової служби.
Тобто, фактично, встановлений абзацом першим пункту 11 статті 10-1 строк безперервного перебування позивача на лікуванні у закладах охорони здоров`я закінчився 25.03.2025.
Отже, у розумінні Постанови № 168, та з огляду на зміст заявлених позовних вимог, у позивача, як військовослужбовця, виникло право на виплату збільшеної до 100000 гривень винагороди за час перебування на стаціонарному лікуванні понад 12 місяців за період з 05.12.2024 по 28.02.2025.
А відтак, у відповідача, з урахуванням періоду задоволених позовних вимог (з 05.12.2024 по 28.02.2025) виник обов`язок нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду в розмірі до 100 000,00 грн, передбачену Постановою № 168 за весь період тривалого стаціонарного лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Водночас, наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.12.2024 № 452 ОСОБА_1 призупинено всі види забезпечення з 05.12.2024, що не може вважатись правомірним.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 168, у розмірі, збільшеному до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, за період з 05.12.2024 по 28.02.2025.
Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищенаведені висновки, колегія суддів вважає, що відповідачем не було доведено правомірність оскаржуваних дій, що є предметом оскарження у даній справі. 
Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.
Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.
Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 509/1350/17 зазначила, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому, застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для прийняття рішення про призначення пенсії.
Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З огляду на те, що позивач має право на отримання додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 168, у розмірі, збільшеному до 100000 гривень в розрахунку на місяць, пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, за період з 05.12.2024 по 28.02.2025, існує лише один вид правомірної поведінки ВЧ НОМЕР_1 - нарахувати та виплатити позивачу таку винагороду.
Отже, у відповідача відсутній вибір між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Враховуючи викладене, та не оскарження позивачем обраного судом першої інстанції способу захисту порушених прав ОСОБА_1 шляхом зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 "Питання деяких додаткової винагороди виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", у розмірі, збільшеному до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, за період з 05.12.2024 по 28.02.2025, колегія суддів не вбачає підстав для його зміни.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Зважаючи на результат апеляційного розгляду справи, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,- 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.10.2025 по справі № 440/6202/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	Я.М. Макаренко   С.П. Жигилій