ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
25 червня 2026 року 	Справа № 280/2260/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чернової Ж.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо неприйняття рішення стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень, передбаченої постановою КМУ № 153 від 11.02.2025 року, викладену в заяві представника Позивача від 05.02.2026 року про ініціювання збору та подання документів для виплат ОСОБА_1 , як військовослужбовцю, який у віці до 25 років, брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, перебуванням та звільненням з полону, одноразової грошової винагороди у розмірі 1000000 (один мільйон) грн;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень, передбаченої постановою КМУ № 153 від 11.02.2025 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що позивач був призваний на строкову військову службу 18.11.2020, а з 01.04.2021 проходив військову службу за контрактом в ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України. Відповідно до довідки №3/33/10/1-1254 ВЧ НОМЕР_1 НГУ від 08.05.2025, старший солдат ОСОБА_1 (Г-067787), ІНФОРМАЦІЯ_1 приймав безпосередню участь у операції Об`єднаних сил з 15.06.2021 по 15.09.2021, з 15.12.2021 по 23.02.2022. З 24.02.2022 по 04.04.2022 приймав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в м. Маріуполь Донецької області. Відповідно до довідки № 34/В-864д Служби безпеки України від 15.05.2025 про перебування громадянина України з числа осіб, визначених п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей», у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України або інтернування в нейтральних державах, - старший солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно в період з 15.03.2022 по 06.05.2025 перебував в місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України. Факт перебування старшого солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджується Випискою ДП «Український національний центр розбудови миру» з Єдиного реєстру осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України за вих. № 06-08/16203 від 07.05.2025. 05.02.2026 на електронну адресу ВЧ НОМЕР_1 НГУ ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та 06.02.2026 на юридичну адресу ВЧ НОМЕР_1 НГУ ( АДРЕСА_1 ) направлено заяву від 05.02.2026 року про ініціювання збору та подання документів для виплат ОСОБА_1 , як військовослужбовцю, який у віці до 25 років, брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, перебуванням та звільненням з полону, одноразової грошової винагороди у розмірі 1000000 (один мільйон) грн. 27.02.2026 адвокат Позивача отримав письмову відповідь від ВЧ НОМЕР_1 НГУ за вих. № 3/33/12-Ю-45 від 16.02.2026. Згідно змісту письмової відповіді ВЧ НОМЕР_1 НГУ, Відповідач повідомив, що ОСОБА_1 не відповідає вимогам Постанови КМУ від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національної гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану». Посилаючись на п. 4 Постанови № 153, де визначено перелік критеріїв, яким має відповідати особа для отримання одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень, ВЧ НОМЕР_1 НГУ зазначає, оскільки ОСОБА_1 був прийнятий на військову службу за контрактом до введення воєнного стану в Україні, рішення стосовно йому одноразової грошової допомоги не приймалось. Тобто, підставою для не прийняття ВЧ рішення про виплату одноразової грошової винагороди стало те, що Позивач, на думку ВЧ, не відповідає п. 4 Постанови КМУ № 153, оскільки почав проходити військову службу раніше 24.02.2022 року, тобто до початку дії воєнного стану. Вважає, що такі дії Відповідача у не прийнятті рішення щодо виплати одноразової грошової винагороди ґрунтувалася виключно на формальному критерію дати прийняття на військову службу. Зазначені дії з боку Відповідача стосовно не прийняття рішення про виплату одноразової грошової винагороди у розмірі 1 (одного) млн. грн. позивач вважає протиправними, у зв`язку з чим звернувся із вказаною позовною заявою до суду. Позивач наголошує, що на момент дії воєнного стану, йому з 31.03.2024 було продовжено дію контракту про проходження військової служби до оголошення демобілізації саме з ВЧ НОМЕР_1 НГУ, чим по суті укладено контракт про проходження військової служби вже під час воєнного стану. Просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою суду від 23 березня 2026 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення та виклику сторін.
Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень зазначено, що позивач не відповідає чітко визначеній вимозі щодо виплати винагороди, зазначеній в абзаці другому пункту 4 Постанови № 153: був прийнятий на військову службу за контрактом не під час дії воєнного стану. Станом на дату введення в Україні воєнного стану 24.02.2022 Позивач вже перебував на військовій службі за контрактом, відповідно він не міг бути прийнятим на військову службу за контрактом під час воєнного стану. Доводи представника Позивача стосовно «укладення нового контракту шляхом пролонгації контракту» є вважає безпідставними. Зазначає, що метою Постанови № 153 є реалізація експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану. Відсутність у постанові прямої згадки про дату укладення контракту не свідчить про можливість її застосування до військовослужбовців, які розпочали проходження служби до введення воєнного стану, оскільки системне та телеологічне тлумачення пункту 4 Постанови № 153 однозначно вказує на те, що законодавець мав на меті встановити спеціальний порядок заохочення саме тих осіб, які вступили на службу в умовах воєнного стану, тобто за підвищеного ризику та навантаження. Позивач був прийнятий на військову службу за контрактом 01.04.2021, що не заперечується представником Позивача, до введення в Україні воєнного стану, і в будь-якому випадку мав зобов`язання за цим контрактом до 01.04.2024, а після введення воєнного стану в Україні - до його закінчення. Крім того відповідач не погоджується з визначеним розміром витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи їх суттєво завищеними. Вказує, що представником Позивача жодним чином не обґрунтовано розмір заявлених витрат та їх співмірність з ринковими цінами адвокатських послуг, а позовна заява не містить жодних доказів фактичних витрат на правову допомогу. Позивачем не надано жодних доказів укладення договору про надання юридичної допомоги, а також доказів отримання саме визначеної суми за надані послуги. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
У відповіді на відзив представник позивача наголосила, що відповідно до абзацу 4 пункту 4 Постанови №153 (в редакції Постанови КМУ № 942 від 30.07.2025) військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі. Отже, законодавець прямо передбачив спеціальну гарантію для військовослужбовців, які не змогли продовжувати участь у бойових діях, у зв`язку із перебуванням у полоні. Ігнорування Відповідачем цієї обставини фактично нівелює зміст зазначеної норми та суперечить меті Постанови №153, яка спрямована на соціальний захист військовослужбовців, що брали безпосередню участь у бойових діях. Наголошує, що перебування позивача з 2021 року на військовій службі не впливає на набуття права на отримання одноразової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 153, оскільки як в редакції на момент її прийняття, так і в подальшому в редакції внесених до неї змін, вказана Постанова не містить таких умов та/або обмежень у виплаті спірної грошової винагороди щодо осіб, які до введення на території України воєнного стану вже проходили військову службу, а в подальшому під час воєнного стану, перебуваючи на військовій службі продовжили дію контракту про проходження військової служби. Звертає увагу, що Відповідач не враховує зміну правового режиму контракту, який із «мирного» змінився на «воєнний», а тому всі соціальні гарантії, передбачені для військових, які проходять службу під час дії воєнного стану, повинні поширюватися і на Позивача. Ігнорування факту пролонгації контракту, як підстави для отримання виплати, є формальним і обмежувальним тлумаченням, яке суперечить меті соціальних гарантій, встановлених державою. Крім того звертає увагу, що у відповідності до вимог ст.139 КАС України, була зроблена заява про те, що докази розміру судових витрат будуть подані суду до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких повторно наголосив, що особа має бути саме призвана або прийнята на військову службу під час дії воєнного стану, Постановою № 153 не передбачається підстав для відступу від зазначеної норми. Позивач був прийнятий на військову службу за контрактом 01.04.2021, що підтверджується копією контракту, наявною в матеріалах справи. Станом на дату введення в Україні воєнного стану 24.02.2022 Позивач вже перебував на військовій службі за контрактом, відповідно він не міг бути прийнятим на військову службу за контрактом під час воєнного стану. Доводи представника Позивача стосовно «укладення нового контракту шляхом пролонгації контракту», «мирного» чи «воєнного» контракту є вважає безпідставними. Твердження позивача про відсутність у Постанові №153 прямої умови щодо дати укладення контракту як підстави для відмови є помилковим і таким, що суперечить змісту та меті нормативного акту, оскільки визначальним критерієм для застосування положень пункту 4 є саме факт прийняття або призову на військову службу під час воєнного стану, а не сам по собі факт проходження служби.
У додаткових поясненнях представник позивача зазначила, що продовження його контракту фактично свідчило про укладення нового контракту. Пункт 4 Постанови № 153, однією із ознак відповідності її вимогам визначає факт прийняття чи призову на військову службу під час дії воєнного стану, при цьому будь-яких застережень щодо повторного прийняття не міститься. Тобто не містить вимог, що військовослужбовець повинен бути прийнятий або призваний на військову службу саме під час воєнного стану; що наявність попереднього проходження строкової чи контрактної служби позбавляє особу права на отримання винагороди; що дата укладення контракту автоматично визначає або обмежує право на виплату винагороди. Крім того, Позивач, у період з 15.03.2022 по 06.05.2025 перебував в місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України. Оскільки в Україні з 24.02.2022 введено воєнний стан, то контракт позивача, у зв`язку із законодавчими змінами продовжено в односторонньому порядку Державою, що повинно бути оформлено новим наказом по стройовій частині відповідно до п. 12 Положення №1153/2008. Тобто фактично між сторонами відбулася зміна суттєвих умов договору, що по суті є новою угодою (за відсутності обопільної згоди сторін на пролонгацію), а тому у цьому випадку наявні підстави стверджувати саме про укладення нового контракту про проходження військової служби на новий строк. Оцінюючи таку суттєву зміну умов, в даному випадку потрібно керуватися суттю правовідносин, а не формою, через яку такі реалізуються. Тому вважає, що з Позивачем Державою, за її одностороннім волевиявленням, укладено новий контракт про проходження військової служби під час дії воєнного стану, як і вимагається п. 4 Постанови № 153. Вважає, що Позивач повністю відповідає вимогам абз. 2 п. 4 Постанови та має право на виплату відповідної винагороди, як особа яка з перебувала за звільнилася з полону. Крім того, будь-які відомості щодо притягнення Позивача до кримінальної, адміністративної відповідальності за військові адміністративні правопорушення, дисциплінарні правопорушення відсутні.
У додаткових поясненнях представник відповідача зазначив, що відповідачем обґрунтовано прийнято рішення про відмову у виплаті позивачу одноразової грошової винагороди.
Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для рішення у справі, з огляду на наступне.
З матеріалів адміністративної справи судом установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був призваний на строкову військову службу 18.11.2020. 
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) №276 від 18.11.2020, солдата ОСОБА_1 призваного на строкову військову службу з 18.11.2020 зараховано в списки особового складу частини та на всі види забезпечення.
З 01.04.2021 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Так, 31.03.2021 між командиром військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та ОСОБА_1 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу.
Відповідно до пункту 1 контракту від 31.03.2021, громадянин України ОСОБА_1 добровільно бере на себе зобов`язання проходити військову службу у Національній гвардії України протягом строку дії Контракту, а в разі настання особливого періоду - і понад встановлений строк Контракту відповідно до вимог, визначених п. 2 ч. 9 ст. 23 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу.
Відповідно до пункту 3 контракту від 31.03.2021, цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, утснановлених законодавством, за погодженням сторін на 3 роки.
Контракт набирає чинності з 01.04.2021.
Відповідно до посвідчення від 30.05.2025 серії НОМЕР_3 позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
Згідно з довідкою № 3/33/10/1-1254 військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 08.05.2025, старший солдат ОСОБА_1 (Г-067787), ІНФОРМАЦІЯ_1 приймав безпосередню участь у операції Об`єднаних сил з 15.06.2021 по 15.09.2021, з 15.12.2021 по 23.02.2022. З 24.02.2022 по 04.04.2022 приймав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в м. Маріуполь Донецької області. З 05.04.2022 по 06.05.2025 перебував в місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України.
Відповідно до довідки № 34/В-864д Служби безпеки України від 15.05.2025 про перебування громадянина України з числа осіб, визначених п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей», у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України або інтернування в нейтральних державах, - старший солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно в період з 15.03.2022 по 06.05.2025 перебував в місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України.
Факт перебування старшого солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджується Випискою ДП «Український національний центр розбудови миру» з Єдиного реєстру осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України за вих. № 06-08/16203 від 07.05.2025.
05.02.2026 представник позивача звернулась до командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України із заявою про ініціювання збору та подання документів для виплати військовослужбовцю одноразової грошової винагороди.
Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України надано відповідь від 16.02.2026 №3/33/12-Ю-45, в якій повідомлено, що позивач не відповідає вимогам Постанови КМУ №153 від 11.02.2025 з таких причин. ОСОБА_1 , був прийнятий на строкову військову службу 18.11.2020. а з 01.04.2021 проходить військову службу за контрактом. Пунктом 4 Постанови КМУ №153 від 11.02.2025 визначено перелік критеріїв, яким має відповідати особа для отримання одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень, зокрема, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64, затвердженим законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, проходять військову службу. Участь в проекті осіб, які були прийняті на військову службу за контрактом до 24 лютого 2022 року, тобто не під час дії воєнного стану, не передбачена. Враховуючи, що ОСОБА_1 не відповідає вимогам Постанови №153, зокрема був прийнятий на військову службу за контрактом до введення воєнного стану в Україні, рішення стосовно виплати йому одноразової грошової допомоги не приймалось.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо неприйняття рішення стосовно нарахування та виплати одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 гривень, передбаченої постановою КМУ № 153 від 11.02.2025, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно достатті 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ).
Частиною 3 статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Згідно з частиною 9 статті 1 Закону №2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
До категорії військовослужбовців прирівнюються іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону проходять військову службу у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону №2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до частин 1-4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першоїстатті 106 Конституції України,Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
В подальшому Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався та діє дотепер.
11 лютого 2025 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі - Постанова № 153) та затверджено Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану (далі - Порядок).
Підпунктом 1 пункту 3 Постанови № 153 (в редакції на час її прийняття) було установлено, що учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил на посади рядового складу, Збройні Сили, Міністерство оборони, військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил.
В подальшому Кабінетом Міністрів України прийнятопостанову «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 р. № 153» від 01.04.2025 № 387, якою розширено коло учасників вказаного експериментального проекту та, серед іншого, підпункт 1 пункту 3 Постанови № 153 викладено в такій редакції: «1) учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби.».
Тобто, до кола учасників експериментального проекту додано, зокрема, громадян України від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Національна гвардії України.
Також пунктом 4 Постанови № 153 (в редакції на час її прийняття) було установлено, що особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі;
військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони два або більше разів за сукупністю притягувалися до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується.
В подальшому постановами Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 р. № 153» від 01.04.2025 №387 та від 30.07.2025 № 942 внесено зміни, зокрема, у пункт 4 Постанови № 153.
Відповідно до пункту 4 Постанови № 153 (в редакції з урахуванням вищенаведених змін) установлено, що:
громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі;
військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони притягувалися до кримінальної відповідальності, два або більше разів притягувалися до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується;
виплата винагороди здійснюється також військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які відповідають вимогам щодо виплати винагороди, зазначеним в абзаці другому цього пункту, та:
були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу;
проходили військову службу і були атестовані до присвоєння первинного офіцерського звання офіцерського складу "молодший лейтенант";
проходили військову службу, мали спеціальні звання або класні чини та були переатестовані до присвоєння офіцерського звання.
Аналізуючи вищевказані положення пункту 4 Постанови № 153 (в редакціях як на час її прийняття, так і з урахуванням вищевказаних змін), суд зазначає, що для виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої вказаними нормами, мають бути дотримані такі умови:
громадянин України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, мав бути прийнятий (в тому числі за контрактом) або призваний на військову службу у віці до 25 років під час воєнного стану, введеногоУказом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64;
така особа проходить військову службу (станом на момент набрання чинності вказаною постановою) та брала безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора; / брала безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон);
вказана особа не входить до кола військовослужбовців, які визначені абзацом 5 пункту 4 Постанови № 153, яким винагорода не виплачується.
З урахуванням викладеного слід відзначити, що перебування позивача станом на 24.02.2022 на військовій службі не впливає на набуття права на отримання одноразової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 153, оскільки як в редакції на момент її прийняття, так і в подальшому в редакції внесених до неї змін, вказана Постанова не містить таких умов та/або обмежень у виплаті спірної грошової винагороди щодо осіб, які до введення на території України воєнного стану вже проходили військову службу, а в подальшому під час воєнного стану, перебуваючи на військовій службі продовжили дію контракту про проходження військової служби.
Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між ОСОБА_1 та Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України розпочалися з 18.11.2020, коли ОСОБА_1 був зарахований в списки особового складу частини та на всі види забезпечення військовослужбовців строкової військової служби, та призначений стрільцем навчальної роти навчального збору Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. Вказане підтверджується витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 19.11.2020 № 276. 
31.03.2021 між командиром військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та ОСОБА_1 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу.
Відповідно до пункту 1 контракту від 31.03.2021, громадянин України ОСОБА_1 добровільно бере на себе зобов`язання проходити військову службу у Національній гвардії України протягом строку дії Контракту, а в разі настання особливого періоду - і понад встановлений строк Контракту відповідно до вимог, визначених п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу.
Відповідно до пункту 3 контракту від 31.03.2021, цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, утснановлених законодавством, за погодженням сторін на 3 роки.
Контракт набрав чинності з 01.04.2021.
Відповідно до положень статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» під час дії особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, крім військовослужбовців базової військової служби, військова служба продовжується понад встановлені строки на період дії воєнного стану.
Суд зазначає, що під час дії воєнного стану, під час фактичного перебування в полоні, позивачу у віці 21 рік з 31.03.2024 було продовжено дію контракту про проходження військової служби до оголошення демобілізації з Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Отже, закінчення первісного трирічного строку контракту позивача припало на період дії воєнного стану, а продовження проходження ним військової служби після 31.03.2024 відбулося вже в умовах правового режиму воєнного стану та було пов`язане з дією спеціальних норм законодавства, які регулюють проходження військової служби в особливий період.
При цьому відповідач, розглядаючи заяву представника позивача від 05.02.2026 обмежився посиланням на дату первісного укладення контракту (31.03.2021) та дату набрання ним чинності (01.04.2021), не надавши належної оцінки обставинам продовження позивачем військової служби під час дії воєнного стану, його віку на момент такого продовження, факту безпосередньої участі у заходах із забезпечення оборони України, а також обставинам перебування позивача у полоні та подальшого звільнення з полону.
Суд зазначає, що тлумачення абзацу 4 пункту 4 Постанови № 153 у вузькому значенні, тобто лише відносно певних осіб (військовослужбовців), буде дискримінаційним відносно осіб, які уклали контракт про проходження війської служби у віці до 25 років та продовжили військову службу при настанні обставин, визначених Постановою № 153.
Частинами 1, 2 статті 24 Конституції України визначено загальний стандарт рівності та заборони дискримінації, що є важливим елементом забезпечення верховенства права. Так, цими нормами визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні» пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивну, обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належним та необхідним. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.
Таким чином, виплата грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» лише особам, які проходять військову службу на період воєнного стану, буде дискримінаційним відносно осіб, які до 25 років прийняті на службу та проходять військову службу за контрактом до введення воєнного стану, та після введення воєнного стану також виявили бажання продовжувати військову службу, подовживши дію укладеного контракту в період воєнного стану.
У спірних правовідносинах Кабінет Міністрів України з метою підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану прийняв Постанову № 153, якою установив додаткові блага для громадян України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, на які, на переконання суду, має право і позивач.
Таким чином суд дійшов висновку, що доводи відповідача про відсутність у позивача права на спірну одноразову грошову винагороду є необґрунтованими, оскільки під час дії воєнного стану строк дії контракту позивача був продовжений до оголошення демобілізації, що за своїм правовим змістом свідчить про продовження контрактних правовідносин в умовах воєнного стану та не може бути підставою для виключення позивача з кола осіб, на яких поширюється дія Постанови № 153.
Під час розгляду справи встановлено, що згідно з довідкою № 3/33/10/1-1254 військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 08.05.2025, старший солдат ОСОБА_1 (Г-067787), ІНФОРМАЦІЯ_1 приймав безпосередню участь у операції Об`єднаних сил з 15.06.2021 по 15.09.2021, з 15.12.2021 по 23.02.2022. З 24.02.2022 по 04.04.2022 приймав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в м. Маріуполь Донецької області. З 05.04.2022 по 06.05.2025 перебував в місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України.
Відповідно до довідки № 34/В-864д Служби безпеки України від 15.05.2025 про перебування громадянина України з числа осіб, визначених п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей», у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України або інтернування в нейтральних державах, - старший солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно в період з 15.03.2022 по 06.05.2025 перебував в місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України.
Факт перебування старшого солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджується Випискою ДП «Український національний центр розбудови миру» з Єдиного реєстру осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України за вих. № 06-08/16203 від 07.05.2025.
05.02.2026 представник позивача звернулась до командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України із заявою про ініціювання збору та подання документів для виплати військовослужбовцю одноразової грошової винагороди.
Однак, відповідач листом від 16.02.2026 №3/33/12-Ю-45 повідомив, що позивач не відповідає вимогам Постанови КМУ №153 від 11.02.2025, оскільки був прийнятий на строкову військову службу 18.11.2020, а з 01.04.2021 проходить військову службу за контрактом. Відповідач вказав, що участь в проекті осіб, які були прийняті на військову службу за контрактом до 24 лютого 2022 року, тобто не під час дії воєнного стану, не передбачена. Враховуючи, що ОСОБА_1 був прийнятий на військову службу за контрактом до введення воєнного стану в Україні, рішення стосовно виплати йому одноразової грошової допомоги не приймалось.
Суд звертає увагу на те, що в даних спірних правовідносинах відповідач не приймав рішення у встановлений законом спосіб про надання чи про відмову у наданні позивачу одноразової грошової винагороди відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
За таких обставин позовна вимога про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити виплату ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень, передбаченої постановою КМУ №153 від 11.02.2025, є передчасною, оскільки за відсутності належного розгляду всіх документів призведе до підміни судом повноважень відповідача.
Разом із тим суд вважає, що права позивача підлягають захисту шляхом визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо неприйняття рішення стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень, передбаченої постановою КМУ № 153 від 11.02.2025, викладену в заяві від 05.02.2026 про ініціювання збору та подання документів для виплат ОСОБА_1 , як військовослужбовцю, який у віці до 25 років, брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, перебуванням та звільненням з полону, одноразової грошової винагороди у розмірі 1000000 (один мільйон) грн, та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України повторно розглянути питання щодо наявності підстав нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
Такий спосіб захисту відповідає завданню адміністративного судочинства та не підміняє дискреційні повноваження відповідача.
Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень
Згідно з частиною першою та частиною другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи положення частин першої, другої статті 77, 90 КАС України, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
Інші доводи учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судом не вирішується, оскільки позивач згідно з пунктом 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо неприйняття рішення стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень, передбаченої постановою КМУ № 153 від 11.02.2025, викладену в заяві від 05.02.2026 про ініціювання збору та подання документів для виплат ОСОБА_1 , як військовослужбовцю, який у віці до 25 років, брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, перебуванням та звільненням з полону, одноразової грошової винагороди у розмірі 1000000 (один мільйон) грн.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України повторно розглянути питання щодо наявності підстав нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
В решті позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ж.М. Чернова