ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" червня 2026 р. Справа № 910/9481/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Крижного О.М.
суддів: Чапляна С.Є. 
Руденко М.А. 

секретар судового засідання: Нечасний О.Л. 
за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання 
розглянувши апеляційну скаргу Київської міської прокуратури
на рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2026 (повний текст складений 24.04.2026)
у справі № 910/9481/25 (суддя Васильченко Т.В.)
за позовом Заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави
до Міністерства освіти і науки України
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Кременчуцький фаховий коледж транспортної інфраструктури та технологій
про зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.
Заступник керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області звернувся до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Міністерства освіти і науки України про зобов`язання вчинити певні дії.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем в порушення приписів чинного законодавства, не вчинено дій щодо державної реєстрації права власності на приміщення гуртожитку Кременчуцького фахового коледжу транспортної інфраструктури та технологій, розташованого за адресою: Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Першотравнева, буд. 38.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/9481/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі Кременчуцький фаховий коледж транспортної інфраструктури та технологій, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.02.2026 у справі №910/9481/25 у задоволенні позову Заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави до Міністерства освіти і науки України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Кременчуцький фаховий коледж транспортної інфраструктури та технологій про зобов`язання вчинити певні дії відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час звернення до суду з позовом прокурор не обґрунтував, яке саме право чи законний інтерес держави є порушеним, невизнаним або оспорюваним та не підтверджено зазначеного в процесі розгляду справи по суті.
Водночас доводи прокурора про неможливість належного використання нерухомого майна з підстав відсутності державної реєстрації права власності, судом першої інстанції не приймаються, оскільки вони ґрунтуються на формалізованому підході, націленому на дотриманні передбачених законодавством процедур з метою засвідчення титулу власності.
Сам по собі факт відсутності відповідного запису в державному реєстрі не породжує, не змінює і не припиняє права власності як такого, якщо його існування випливає з актів органів державної влади, установчих документів та інших юридичних фактів. 
При цьому використання майна балансоутримувачем у межах його функціонального призначення не є свавільним чи незаконним, якщо воно здійснюється в інтересах держави та відповідно до мети створення установи. 
Місцевий суд не прийняв до уваги і ризики, на які посилається прокурор, обґрунтовуючи підстави для захисту прав та інтересів держави, оскільки останні мають гіпотетичний характер і не підтверджені жодними фактичними обставинами, що свідчили б про реальну загрозу вибуття майна з державної власності чи його нецільового використання. 
Як наголошує суд першої інстанції, право держави, як власника, не зводиться виключно до моменту державної реєстрації, а включає ширший комплекс повноважень, які можуть реалізовуватись через уповноважені органи і без реєстраційних процедур. 
Враховуючи викладене, Господарський суд міста Києва дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо державної реєстрації права державної власності на приміщення гуртожитку Кременчуцького фахового коледжу транспортної інфраструктури та технологій, розташованого за адресою: Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Першотравнева, буд. 38, не підлягають задоволенню.
За висновками суду першої інстанції, прокурор під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів у підтвердження заявлених позовних вимог.
За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги. 
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Київська міська прокуратура звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2026 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги прокурора задовольнити в повному обсязі. Зобов`язати Міністерство освіти і науки України вчинити дії щодо державної реєстрації права державної власності на приміщення гуртожитку Кременчуцького фахового коледжу транспортної інфраструктури та технологій, розташованого за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, вул. Першотравнева, 38. Судовий збір за апеляційною скаргою стягнути з відповідача. 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу. 
В обґрунтування апеляційної скарги Київська міська прокуратура зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, зокрема ст. 236 ГПК України, допущене неправильне встановлення обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, зокрема Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст. ст. 182, 334 Цивільного кодексу України, а тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про задоволення позову. 
Прокурор вказує на бездіяльність Міністерства освіти і науки України, що полягає у зволіканні у вчиненні юридично значимих дій щодо оформлення правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке належить до державної власності.

Апелянт вказує, що спірна будівля є власністю держави в особі Міністерства освіти і науки України, а отже відповідно до ч. 1 ст. 80 Закону України "Про освіту" має використовуватися для задоволення потреб учасників освітнього процесу. 
Скаржник зазначає, що державна реєстрація права власності на майно навчального закладу, а саме: приміщення гуртожитку площею 2369,90 м2 за адресою: Полтавська обл, м. Кременчук, вул. Першотравнева, 38, що перебуває на балансі Кременчуцького фахового коледжу транспортної інфраструктури та технологій, власником якого є держава в особі Міністерства освіти і науки України, є офіційним визнанням та підтвердженням державою факту набуття державною, в особі Міністерства, такого права, а відсутність відповідних записів в Реєстрі створюють перешкоди у реалізації правомочності власника на розпорядження цим нерухомим майном.
Крім того, апелянт вказує, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, що наділений певними правами, якими має користуватися в інтересах держави, упродовж багатьох років з часу набуття власності на нерухоме майно фактично не здійснено юридично значимих обов`язкових дій щодо оформлення та державної реєстрації права власності на спірну будівлю.
Прокурор також зазначає, що відсутність державної реєстрації права власності порушує законний інтерес держави в отриманні точних даних про об`єкти нерухомості та їх власників, неможливо захищати публічний інтерес щодо майна, яке належить державі. 
Апелянт посилається на те, що неналежне оформлення документів та відсутність відомостей у реєстрі створює ризики незаконної перереєстрації об`єкта на третіх осіб. Отже, обов`язок Міністерства освіти внести дані до реєстру випливає не з моменту набуття права, а з обов`язку захищати державну власність. 
Прокурор також зазначає, що відсутність держреєстрації унеможливлює визначення збитків, завданих агресією, відповідно до Постанови КМУ № 326 від 20.03.2022
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу Київської міської прокуратури залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2026 залишити без змін. 
Як зазначає відповідач, твердження про те, що відсутність відомостей у реєстрі створює "ризики незаконної перереєстрації об`єкта на третіх осіб" є суто гіпотетичним. Прокурором не надано жодного належного доказу існування реальної загрози майну (відсутні будь-які претензії третіх осіб, спроби захоплення чи судові спори щодо будівлі). Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, представництво інтересів держави прокурором не може ґрунтуватися на примарних або ймовірних ризиках. Сам по собі факт відсутності запису в державному реєстрі не породжує, не змінює і не припиняє права власності держави як такого, оскільки його існування безспірно випливає з актів органів державної влади та установчих документів.
Щодо доводів прокурора, що відсутність держреєстрації нібито унеможливлює визначення збитків, завданих агресією відповідно до Постанови КМУ №326 від 20.03.2022, то цей довід прямо спростовується нормативною базою. Згідно з п. 2 Загальних засад оцінки збитків (Додаток до Порядку), вихідними даними для оцінки є документи, в яких містяться характеристики майна, у тому числі ті, що містяться в реєстрах, а також "документи, які складені відповідними комісіями під час огляду об`єкта збитків, які ґрунтуються на судженнях (свідченнях) членів комісій". Тобто законодавство не визначає витяг з Реєстру речових прав єдиним чи безальтернативним джерелом інформації. Наявних у закладу освіти правовстановлюючих документів (технічний паспорт, акти приймання-передачі, дані балансового обліку, накази МОН) цілком достатньо для повноцінної фіксації можливих збитків.
Відповідач стверджує, що прокурор безпідставно звинувачує МОН у бездіяльності. Проте апелянт ігнорує той факт, що заклад освіти перебував у тривалому об`єктивному процесі реорганізації та зміни типу (перейменування на Кременчуцький фаховий коледж транспортної інфраструктури та технологій). Наразі завершується процес видачі оновленого наказу МОН про закріплення за коледжем майна на праві оперативного управління. Проведення реєстраційних дій є логічним і доцільним виключно після затвердження актуальних правовстановлюючих документів оновленої юридичної особи. Це послідовний адміністративний процес, а не ухилення чи бездіяльність.
Крім того, Міністерство освіти і науки України подало заяву, в якій просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідача. 
Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.
Як встановлено судом першої інстанції, на території Кременчуцької ОТГ за адресою вул. Першотравнева, 38, м. Кременчук, Полтавська область, розташоване приміщення гуртожитку Кременчуцького фахового коледжу транспортної інфраструктури та технологій загальною площею 2369,9 кв.м.
Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України №891 від 25.06.2019 року "Про закріплення державного майна за Державним вищим навчальним закладом "Кременчуцький коледж транспортної інфраструктури" на праві господарського відання за Державним вищим навчальним закладом "Кременчуцький коледж транспортної інфраструктури" закріплено нерухоме майно згідно з переліком. Керівнику Державного вищого навчального закладу "Кременчуцький коледж транспортної інфраструктури" наказано забезпечити: протягом 2019 року проведення державної реєстрації речових прав на майно в установленому законодавством порядку; ефективне використання майна, закріпленого відповідно до цього наказу. Установлено, що майно, яке закріплюється за Державним вищим навчальним закладом "Кременчуцький коледж транспортної інфраструктури" на праві господарського відання, використовується у господарській діяльності з урахуванням обмежень, визначених законодавством для бюджетних установ.
Згідно додатку до наказу Міністерства освіти і науки України №891 від 25.06.2019 року "Перелік нерухомого державного майна, що закріплюється на праві господарського відання за Державним вищим навчальним закладом "Кременчуцький коледж транспортної інфраструктури" за навчальним закладом закріплено гуртожиток (інвентарний номер 10300004), місцезнаходження майна: Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Першотравнева, буд. 38, площею 2369,9 кв.м.
З витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна (суб`єкт управління, який здійснює управління майном - Міністерство освіти і науки України) гуртожиток (інвентарний номер 10300004), місцезнаходження майна: Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Першотравнева, буд. 38, площею 2369,9 кв.м. перебуває на балансоутриманні у Кременчуцького фахового коледжу транспортної інфраструктури та технологій.
Пунктом 1.4 Статуту Кременчуцького фахового коледжу транспортної інфраструктури та технологій (нова редакція), затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 26.06.2025 №911 (далі - Статут) фаховий коледж розпочав свою діяльність 01.08.1878 як Кременчуцький технікум залізничного транспорту на підставі Статуту про залізничні технічні училища, затвердженого Міністерством шляхів сполучення.
Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.11.2011 №1191-р "Деякі питання управління вищими навчальними закладами" та наказу Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 29.12.2011 №1567 "Про передачу вищих навчальних закладів із сфери управління Міністерства інфраструктури до сфери управління Міністерства освіти і науки, молоді та спорту" Кременчуцький технікум залізничного транспорту передано до сфери управління Міністерства освіти і науки молоді та спорту України.
Згідно з наказом Міністерства освіти і науки України від 30.05.2013 №638 "Про перейменування Кременчуцького технікуму залізничного транспорту" Кременчуцький технікум залізничного транспорту перейменовано на Державний вищий навчальний заклад "Кременчуцький коледж транспортної інфраструктури".
Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 23.03.2020 №426 "Про перейменування Державного вищого навчального закладу "Кременчуцький коледж транспортної інфраструктури" заклад освіти перейменовано на Кременчуцький фаховий коледж транспортної інфраструктури та технологій.
Згідно пункту 1.15 Статуту встановлено, що фаховий коледж є юридичною особою публічного права, що заснований на державній власності, здійснює свою діяльність на засадах неприбутковості і є бюджетною установою, що належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України.
Фаховий коледж має самостійний баланс і кошторис, рахунки у територіальному органі Державної казначейської служби України, печатку і штамп з власним найменуванням, може від свого імені набувати майнових та особистих немайнових прав, бути позивачем і відповідачем у суді, може запроваджувати власну символіку та атрибутику.
Пунктами 8.1, 8.3, 8.4 Статуту передбачено, що до майна Фахового коледжу належить: 1) нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо; 2) майнові права, включаючи майнові права інтелектуальної власності на об`єкти права інтелектуальної власності, зокрема інформаційні системи, об`єкти авторського права та/або суміжних прав; 3) інші активи, визначені законодавством.
Повноваження засновника або уповноваженого ним органу щодо розпорядження державним майном, закріпленим за державним Фаховим коледжем, здійснюються відповідно до законодавства.
Майно закріплюється за Фаховим коледжем на праві оперативного управління і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню, приватизації або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновника або уповноваженого ним органу, наглядової ради Фахового коледжу та загальних зборів трудового колективу Фахового коледжу, крім випадків, передбачених законодавством.
Будівлі, споруди й приміщення Фахового коледжу повинні відповідати вимогам доступності згідно з державними будівельними нормами і стандартами. Якщо відповідні об`єкти неможливо повністю пристосувати для потреб осіб з особливими освітніми потребами, здійснюється їхнє розумне пристосування з урахуванням універсального дизайну.
Проєктування, будівництво та реконструкція будівель, споруд і приміщень Фахового коледжу здійснюються з урахуванням потреб осіб з особливими освітніми потребами.
Фаховий коледж несе відповідальність за збереження та ефективне використання закріпленого на праві оперативного управління майна.
Листом Кременчуцького фахового коледжу транспортної інфраструктури та технологій №262/02-24 від 05.05.2025 у відповідь на звернення Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області, було повідомлено, що у зв`язку із перейменуванням навчального закладу та зміни типу, фаховим коледжем подані документи до Міністерства освіти і науки України для видачі нового наказу про закріплення за коледжем в тому числі даного нерухомого майна на праві оперативного управління. Після чого, закладом буде здійснена перереєстрація в органах державної реєстрації.
Згідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, засновником Фахового коледжу є Міністерство освіти і науки України.
Разом із тим, відповідно до інформації, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: вул. Першотравнева, 38, м. Кременчук, Полтавська область відсутні будь-які відомості щодо права власності.
У зв`язку з наведеним, прокурор наголошує, що Міністерством освіти і науки України (далі - МОН України) не вживалися заходи щодо оформлення правовстановлюючих документів на приміщення гуртожитку, що перебуває на балансі Кременчуцького фахового коледжу транспортної інфраструктури та державної реєстрації права власності на зазначену будівлю протягом тривалого часу, а саме з 2011 року.
Таким чином, на переконання прокурора, використання зазначеного нерухомого майна здійснюється із порушенням вимог чинного законодавства шляхом користування будівлями, спорудами без державної реєстрації права власності та правовстановлюючих документів (свідоцтва про право власності).
Міністерство освіти і науки України продовжує бути власником Фахового коледжу та здійснювати управління останнім, проте через свою протиправну бездіяльність, МОН України ніяким чином не спонукає, не приймає відповідні рішення відносно Фахового коледжу щодо проведення державної реєстрації права власності на приміщення гуртожитку.
Прокурор наголошує, що бездіяльність відповідача полягає у безпідставному зволіканні в оформленні правовстановлюючих документів на майно, що належить державі. При цьому, безпідставне зволікання з державною реєстрацією права державної власності на приміщення гуртожитку може призвести до нецільового використання приміщення або його вибуття з власності держави, що, в свою чергу, суперечить інтересам держави.
Водночас, без державної реєстрації права власності МОН України не може реалізовувати функції власника, в тому числі звертатись до суду в разі самовільного зайняття вказаного нерухомого майна чи вчинення інших протиправних дій, якими порушуються інтереси держави.
Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції.
Північний апеляційний господарський суд вважає висновки місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову Заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави до Міністерства освіти і науки України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Кременчуцький фаховий коледж транспортної інфраструктури та технологій про зобов`язання вчинити певні дії законними та обґрунтованими з наступним підстав. 
Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).
Згідно із частинами першою, другою статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої, пунктів 5, 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в пункті 6.2 постанови Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17, згідно із якими, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Суд також враховує висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 910/7164/19, згідно із якими, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Також суд враховує висновки Верховного Суду викладені у пунктах 5.14, 5.15, 5.16, 5.17 постанови від 13.07.2022 у справі № 916/3307/16, згідно із якими позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Підстави для представництва держави прокурором визначені статтею 131-1 Конституції України, статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII, статтю Господарського процесуального кодексу України, Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 № З-рп/99.
Прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо: 1) відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави (пункт 140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прокурор правильно визначив себе позивачем, а Міністерство світи і науки України відповідачем у цій справі, а тому на прокурора не покладається обов`язок, визначений ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", щодо звернення до компетентного органу перед поданням позову. 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що під час звернення до суду з позовом прокурор не обґрунтував, яке саме право чи законний інтерес держави є порушеним, невизнаним або оспорюваним та не підтверджено зазначеного в процесі розгляду справи по суті.
Як зазначив місцевий господарський суд, водночас доводи прокурора про неможливість належного використання нерухомого майна з підстав відсутності державної реєстрації права власності, судом не приймаються, оскільки вони ґрунтуються на формалізованому підході, націленому на дотриманні передбачених законодавством процедур з метою засвідчення титулу власності.
Сам по собі факт відсутності відповідного запису в державному реєстрі не породжує, не змінює і не припиняє права власності як такого, якщо його існування випливає з актів органів державної влади, установчих документів та інших юридичних фактів. 
При цьому, використання майна балансоутримувачем у межах його функціонального призначення не є свавільним чи незаконним, якщо воно здійснюється в інтересах держави та відповідно до мети створення установи. 
Апеляційний господарський суд погоджується із висновками суду місцевого господарського суду, що ризики, на які посилається прокурор, обґрунтовуючи підстави для захисту прав та інтересів держави, оскільки останні мають гіпотетичний характер і не підтверджені жодними фактичними обставинами, що свідчили б про реальну загрозу вибуття майна з державної власності чи його нецільового використання. 
Суд першої інстанції правильно наголосив на тому, що право держави, як власника, не зводиться виключно до моменту державної реєстрації, а включає ширший комплекс повноважень, які можуть реалізовуватись через уповноважені органи і без реєстраційних процедур. 
Суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо державної реєстрації права державної власності на приміщення гуртожитку Кременчуцького фахового коледжу транспортної інфраструктури та технологій, розташованого за адресою: Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Першотравнева, буд. 38, не підлягають задоволенню.
Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу. 
Суд не погоджується з доводами апелянта щодо бездіяльності Міністерства освіти і науки України, що полягає у зволіканні у вчиненні юридично значимих дій щодо оформлення правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке належить до державної власності.
Апеляційний господарський суд погоджується із доводами відповідача, що заклад освіти перебував у тривалому об`єктивному процесі реорганізації та зміни типу (перейменування на Кременчуцький фаховий коледж транспортної інфраструктури та технологій). Наразі завершується процес видачі оновленого наказу МОН про закріплення за коледжем майна на праві оперативного управління. Проведення реєстраційних дій є логічним і доцільним виключно після затвердження актуальних правовстановлюючих документів оновленої юридичної особи. Це послідовний адміністративний процес, а не ухилення чи бездіяльність.
Колегія суддів зазначає, що порушення права шляхом бездіяльності - це пасивна форма протиправної поведінки, при якій особа не вчиняє дій, які вона повинна була і могла здійснити відповідно до вимог закону. На відміну від активної дії, бездіяльність полягає у пасивному утриманні від необхідних дій, що призводить до суспільно небезпечних наслідків.
Щоб бездіяльність вважалася правопорушенням, мають бути наявні три складові: 1) обов`язок діяти, визначений нормами права чи взятим на себе зобов`язанням (договором); 2) можливість діяти - фізична та об`єктивна здатність виконати цей обов`язок за певних умов; 3) факт усвідомленого невиконання.
Отже, до предмету доказування у цій справі входять вищенаведені обставини, зокрема, наявність обов`язку діяти певним чином, встановленого законом або взятим на себе зобов`язанням.
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17 та від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.
Отже, оскільки прокурором стверджується, що Міністерством освіти і науки України, як органом державної влади та суб`єктом владних повноважень, що здійснює від імені та в інтересах держави відповідні права власника державного майна, не виконується обов`язок щодо вчинення юридично значимих дій з оформлення та державної реєстрації права власності на нерухоме майно, саме на позивача покладається тягар доказування цих обставин.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).
Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом (стаття 318 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).
Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України (частина друга статті 324 ЦК України).
Статтею 326 Цивільного кодексу України визначено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частини перша, друга статті 328 ЦК України).
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" від 11.02.2010 № 1878-VI, з 1 січня 2013 року в Україні запроваджено нову систему державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та запрацював Державний реєстр речових прав на нерухоме майно.
У преамбулі Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV), в редакції Закону 26.11.2015 № 834-VIII, вказано, що він регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV).
Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження (пункт 2 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV).
Згідно із частиною першою статті 3 Закону № 1952-IV, загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 2-1) одночасність вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості та державної реєстрації прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.
Отже наведена норма про обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є нормою-засадою (відправною спеціалізованою нормою), тобто приписом, який закріплює засади (основи) взаємовідносин між державою та особами, що виникають у цій сфері, і спрямована на забезпечення визнання та захист речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Зокрема, реалізації гарантій закріплених законом: офіційного визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень; об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права; відкритість та доступність цих відомостей.
Ця норма за своєю роллю в механізмі правового регулювання не є конкретною, тобто такою, що безпосередньо встановлює права та обов`язки її адресатів. Зокрема, не встановлює обов`язку для будь-кого, у тому числі й відповідача в цій справі - Міністерства освіти і науки України, зареєструвати право власності на об`єкт нерухомості. Однак, для реалізації гарантій держави закріплених законом, власник нерухомого майна за власним бажанням може звернутися за державною реєстрацією свого права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Це право власника, а не обов`язок.
Окрім того, за змістом норм пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15.
Колегія суддів також враховує висновки викладені у пунктах 6.35, 6.36 постанови Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 922/4140/19, згідно із яким жодною нормою матеріального права не передбачено наслідком невчинення дій щодо реєстрації права власності втрату цього права.
Суть реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до реєстру, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.
Подібна правова позиція є усталеною та міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 921/403/17-г/6, від 08.08.2019 у справі № 909/472/18, від 29.04.2020 у справі № 911/1455/19 та від 10.06.2020 у справі № 906/585/19.
Отже ототожнювати факт набуття права власності з фактом його реєстрації, а тим більше тлумачити факт реєстрації як підставу виникнення такого права є логічною та юридичною помилкою, намаганням підмінити поняття причини та наслідку.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у даному випадку такої складової правопорушення у формі бездіяльності як обов`язок діяти, визначений нормами права. А саме, відсутність у Міністерства освіти і науки України встановленого законом обов`язку зареєструвати право власності на об`єкти нерухомості.
Слід також зазначити, що відсутність реєстрації (офіційного підтвердження) права власності держави в особі Міністерства не впливає на можливість та правомірність використання об`єктів нерухомого майна Кременчуцьким фаховим коледжем транспортної інфраструктури та технологій.
Колегія суддів відхиляє довід прокурора про можливе нецільове використання приміщень внаслідок зволікання в оформленні правовстановлюючих документів на майно, оскільки це твердження має характер припущення. При цьому, прокурором не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про його нецільове призначення. 
Також колегія суддів відхиляє довід прокурора про можливе вибуття нерухомого майна з державної власності внаслідок відсутності реєстрації такого права, оскільки це твердження має характер припущення.
Окрім того, відповідно до частини четвертої статті 3 Закону № 1952-IV, будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом.
Тобто, з огляду на наведену норму, обставина відсутності реєстрації речового права, виключає можливість будь-яких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно.
Окремо слід зазначити, що відповідно до частини четвертої статті 80 Закону України "Про освіту" від 05.09.2017 № 2145-VIII, об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню для провадження видів діяльності, не передбачених спеціальними законами, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення уповноваженим органом управління можливості користування державним або комунальним нерухомим майном відповідно до законодавства.
Тобто, наведеними нормами встановлено пряму заборону приватизації об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти.
Колегія суддів відхиляє довід прокурора про неможливість без державної реєстрації права власності для органу державної влади реалізовувати функції власника. 
Як вже зазначалось, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності. Отже, у випадку порушення права власності, зокрема, самовільного зайняття нерухомого майна чи вчинення інших протиправних дій, про що зазначає прокурор, Міністерство, як представник власника (держави), не позбавлене права та можливості судового захисту на підставі доказів (документів), що підтверджують набуття права власності та приналежність нерухомого майна.
Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами відповідача, щодо твердження прокурора про відсутність відомостей у реєстрі створює ризики незаконної перереєстрації об`єкта на третіх осіб. Це твердження є суто гіпотетичним. Прокурором не надано жодного належного доказу існування реальної загрози майну (відсутні будь-які претензії третіх осіб, спроби захоплення чи судові спори щодо будівлі). Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, представництво інтересів держави прокурором не може ґрунтуватися на примарних або ймовірних ризиках. Сам по собі факт відсутності запису в державному реєстрі не породжує, не змінює і не припиняє права власності держави як такого, оскільки його існування безспірно випливає з актів органів державної влади та установчих документів.
Колегія суддів відхиляє довід прокурора про те, що відсутність держреєстрації нібито унеможливлює визначення збитків, завданих агресією відповідно до Постанови КМУ №326 від 20.03.2022. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами відповідача, що згідно з п. 2 Загальних засад оцінки збитків (Додаток до Порядку), вихідними даними для оцінки є документи, в яких містяться характеристики майна, у тому числі ті, що містяться в реєстрах, а також "документи, які складені відповідними комісіями під час огляду об`єкта збитків, які ґрунтуються на судженнях (свідченнях) членів комісій". Тобто законодавство не визначає витяг з Реєстру речових прав єдиним чи безальтернативним джерелом інформації. Наявних у закладу освіти правовстановлюючих документів (технічний паспорт, акти приймання-передачі, дані балансового обліку, накази МОН) цілком достатньо для повноцінної фіксації можливих збитків.
Отже у цій справі прокурором не доведено порушення права власності держави, зокрема, протиправний вплив на це суб`єктивне право з боку відповідача, внаслідок чого це право зменшилося або зникло як таке, а власник був позбавлений можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що враховуючи не доведення прокурором жодними належними та допустимими доказами порушення Міністерством прав чи законних інтересів держави, позов є безпідставним і задоволенню не підлягає.
Висновки суду апеляційної інстанції
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Як зазначено у пункті 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Хоча п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування ухваленого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи встановлені вище обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта, наведені в обґрунтування апеляційної скарги. 
Судові витрати.
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за її подання та розгляд покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 74, 129, 269, 270, 276, 277, 281 - 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд 

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2026 - залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2026 - залишити без змін. 
3. Судовий збір, сплачений Київською міською прокуратурою за подання апеляційної скарги, покласти на Київську міську прокуратуру. 
4. Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287 - 291 ГПК України.
Повний текст постанови складено - 29.06.2026.

Головуючий суддя О.М. Крижний 

Судді С.Є. Чаплян

М.А. Руденко