Заводський районний суд м. Запоріжжя 

Справа № 332/891/26
Провадження №: 2-а/332/35/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2026 р. м. Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Блажко У.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Гуділін Олександр Олександрович, до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення від 02.02.2026 № 141,

ВСТАНОВИВ:
До Заводського районного суду м. Запоріжжя 18.02.2026 надійшла позовна заява ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Гуділін Олександр Олександрович, до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення (надалі – ІНФОРМАЦІЯ_2 /відповідач), в якій позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення від 02.02.2026 № 141, якою ОСОБА_1 притягнений до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000,00 грн, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити, стягнути з відповідача судові витрати. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 22 січня 2026 року начальником відділу військового обліку та бронювання ІНФОРМАЦІЯ_1 майором ОСОБА_2 відносно позивача був складений протокол № 141 про адміністративне правопорушення, в якому було вказано, що позивач під час загальної мобілізації отримав повістку про необхідність прибуття 06.01.2026 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 для визначення призначення на особливий період, проте не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_1 в зазначені в повістці час та дату, доказів поважності причин неприбуття по повістці не надав, чим порушив вимоги абзаців першого та другого частини першої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Позивач, не погоджуючись з висунутими обвинуваченнями, в поясненнях до протоколу вказав, що «повістка була відправлена за місцем прописки, а не за місцем проживання. Місце проживання у ЦНАПі вказано в документах, з суттю протоколу не згоден». 02.02.2026 року тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 була винесена постанова № 141 відносно ОСОБА_1 , у якій зазначено, що під час загальної мобілізації ОСОБА_1 була направлена повістка № 6260812 про необхідність прибуття 06.01.2026 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 для уточнення даних, проте ОСОБА_1 в зазначені в повістці час та дату в період з 06 січня 2026 року до 22 січня 2026 року не з`явився, доказів поважних причин неприбуття по повістці не надав, чим порушив вимоги абзаців першого та другого частини першої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Позивач вважає оскаржувану постанову протиправною, оскільки ОСОБА_1 не був належним чином сповіщений про виклик до районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, оскільки повістка була направлена відповідачем не за адресою місця проживання позивача, яку він уточнив під час відвідування ТЦК ( АДРЕСА_1 ), а за місцем його реєстрації: АДРЕСА_2 . 
Ухвалою судді від 23.02.2026 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачу запропоновано у 5-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.
Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_2 надав суду відзив на адміністративний позов, у якому не погодився з доводами, викладеними у позовній заяві. Відповідач зазначив, шо відповідно до відомостей ІНФОРМАЦІЯ_3 позивач 06.01.2026 року не прибув за повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_4 , чим порушив вимоги абзацу першого частини першої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», пункту 21 «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 оку №560, пункту 2 частини 1 Додатку 2 до Порядку Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року № 1487. Згідно з даними Єдиного електронного реєстру військовозобов`язаних «Оберіг» громадянин ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_3 з 27.11.2025 року. Адреса мешкання ОСОБА_1 у реєстрі зазначена АДРЕСА_2 , куди і була направлена повістка № 6260812, за якою позивач не з`явився. Відомості уточнення адреси проживання від позивача не надходили. Копія паспорта позивача, яка додана до адміністративної справи, має відомості адреси прописки позивача: АДРЕСА_2 . У зв`язку з цим відповідач вважає, що постанова, прийнята тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 майором ОСОБА_3 , є законною, винесена з дотриманням норм чинного законодавства.
Представник відповідача 27.02.2026 через підсистему «Електронний суд» направив відповідь на відзив, у якому не погодився з аргументами відповідача, зазначивши, що позивач належним чином виконав обов`язок щодо оновлення персональних даних, повідомивши про зміну місця проживання ( АДРЕСА_1 ) через ЦНАП. Позиція позивача підтверджується переліком додатків (електронний військово-обліковий документ, квитанції тощо). Відповідач мав би надати контрдокази (журнали прийому, електронні транзакції з ЦНАП тощо), тому твердження відповідача є голослівним. Крім того, представник звернув увагу на примітку до статей 210 та 210-1 КУпАП, яка прямо вказує, що адміністративна відповідальність не застосовується у разі можливості отримання держателем Реєстру «Оберіг» персональних даних шляхом електронної взаємодії з іншими державними реєстрами. Окрім того, і протокол, і постанова містять вірне та актуальне місце проживання позивача, а не старе, тому посилання відповідача, що вони не були обізнані про нове місце проживання, є юридично нікчемним. Таким чином, оскільки дані про нове місце проживання позивача наявні в державних реєстрах, ТЦК мав усі технічні та правові можливості отримати ці дані автоматично. Направлення повістки на застарілу адресу за наявності оновлених даних у державних системах - це виключно службова недбалість відповідача, яка не може бути підставою для притягнення громадянина до відповідальності. 
Ухвалою суду від 05.03.2025 було задоволено клопотання представника позивача, витребувані від ІНФОРМАЦІЯ_3 належним чином засвідчена копія повістки № 6260812, що містить дату її складання, докази на підтвердження направлення про вручення повістки № 6260812, витяг з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів станом на дату складання повістки № 6260812 з відображенням відомостей щодо місця проживання та місця перебування ОСОБА_1 . 
Довідками про доставку електронного документу підтверджений той факт, що відповідач ІНФОРМАЦІЯ_2 отримав 06 березня 2026 року о 18 годині 00 хвилин ухвалу суду від 05.03.2026. 
Відповідач витребувані докази суду не надав, причини невиконання ухвали суду не повідомив. 
У судове засідання 03.06.2026 учасники справи не з`явилися. 
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, з`ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено, що 22.01.2026 начальником відділу військового обліку та бронювання ІНФОРМАЦІЯ_1 майором ОСОБА_2 складений протокол № 141 про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Відповідно до вказаного протоколу ОСОБА_1 отримав повістку про необхідність прибуття 06.01.2026 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 для визначення призначення на особливий період, проте не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_1 в зазначені в повістці час та дату, доказів поважних причин неприбуття по повістці не надав (а.с. 42-43). 
Діяння ОСОБА_1 визначено як порушення вимог абзаців першого та другого частини першої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та кваліфіковано за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а саме, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період. Протокол складено у присутності позивача. Під час складання протоколу ОСОБА_1 надав пояснення, у яких зазначив, що повістка була направлена на місце прописки, а не за місцем його проживання, місце проживання у ЦНАПі вказано у документах, з суттю протоколу не згодний. 
ОСОБА_1 повідомлено про дату, час та місце розгляду справи адміністративне правопорушення, що підтверджується його особистим підписом у протоколі. 
Слід зазначити, що у протоколі про адміністративне правопорушення від 22.01.2026 № 141 зазначені відомості про задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 . 
Тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 майором ОСОБА_3 02 лютого 2026 року була винесена постанова № 141 по справі про адміністративне правопорушення, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000,00 грн (а.с. 40-41). 
Зі змісту постанови вбачається, що під час загальної мобілізації ОСОБА_1 була направлена повістка № 6260812 про необхідність прибуття 06.01.2026 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 для уточнення даних, проте ОСОБА_1 у зазначені в повістці час та дату в період з 06 січня 2026 року до 22 січня 2026 року не з`явився, доказів наявності поважних причин неприбуття за повісткою не надав, чим порушив вимоги частини першої та частини третьої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
Відповідачем разом з відзивом надана копія повістки № 6260812, виписана на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . У повістці зазначена адреса ОСОБА_1 : АДРЕСА_3 ; зазначена мета виклику «для уточнення даних» (а.с. 48). 
Зазначена копія повістки не містить ані дати її підписання, ані підпису керівника ІНФОРМАЦІЯ_3 , ані печатки територіального центру комплектування та соціальної підтримки. 
З витягу з картотеки відповідача судом встановлено, що ОСОБА_1 27.11.2025 взятий на військовий облік у ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса місця реєстрації (проживання) ОСОБА_1 у картотеці зазначена: АДРЕСА_2 (а.с. 49). 
Разом з тим, відповідно військово-облікового документа ОСОБА_1 , сформованого 15.02.2026 у мобільному застосунку «Резерв+», адресою проживання військовозобов`язаного ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 , дата уточнення даних: 19.12.2025. 
Відповідачем витребувані ухвалою суду докази, а саме, копію повістки № 6260812, що містить дату її складання, докази на підтвердження вручення повістки № 6260812, витяг з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів станом на дату складання повістки № 6260812 з відображенням відомостей щодо місця проживання та місця перебування ОСОБА_1 не надані. 
Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (ч. 2 ст. 77 КАС України).
Згідно з частинами 4-6 ст. 77 КАС України докази суду надають учасники справи, суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом; суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.
Згідно з приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 62 Конституції України передбачає, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до вимог статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі – КУпАП) ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.
Згідно з вимогами ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі ст. 252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
За правилами ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
У свою чергу, згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.
Згідно з ч. 1-3 ст. 283 КУпАП України розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Відповідно до ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Відповідно до Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах. Залежно від обсягів облікової, призовної та мобілізаційної роботи утворюються районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства.
Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.
Положення про районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки затверджуються керівниками відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.
ІНФОРМАЦІЯ_8 є ІНФОРМАЦІЯ_9 , який відповідно до ст. 235 КУпАП має право розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, 210-1 Кодексу. 
Оскаржувану постанову винесено тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 . Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 23.11.2025 № 331 на ОСОБА_3 покладене тимчасове виконання обов`язків начальника ІНФОРМАЦІЯ_10 . 
Отже, суд доходить висновку, що оскаржувана постанова прийнята уповноваженою на те особою. 
Відповідно до частин 1, 3 статті 210-1 КУпАП порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період, тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
В оскаржуваній постанові вказано, що позивачем порушено вимоги абзацу 1 частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (надалі - Закон № 3543-XIІ).
Згідно з абзацами 1, 2 частини 1 статті 22 Закону № 3543-XIІ громадяни зобов`язані: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду. 
Відповідно до абзаців 8 та 9, 11-14 ч. 3 ст. 22 Закону № 3543-XIІ у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.
У повістці про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки зазначаються:
1) прізвище, ім`я та по батькові і дата народження громадянина, якому адресована повістка;
2) найменування територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що видав повістку;
3) мета виклику до територіального центру комплектування та соціальної підтримки;
4) місце, день і час явки за викликом;
5) підпис (електронний цифровий підпис) посадової особи, яка видала (сформувала) повістку;
6) реєстраційний номер повістки;
7) роз`яснення про наслідки неявки і про обов`язок повідомити про причини неявки.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 затверджений Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (надалі – Порядок № 560), який, зокрема, визначає, порядок оповіщення та прибуття резервістів та військовозобов`язаних під час мобілізації.
Вимоги до змісту повістки також сформульовані у п. 28 Порядку № 560. 
Так, у повістці зазначаються:
прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) і дата народження громадянина, якому адресована повістка;
найменування районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділів чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіонального органу СБУ, що видав повістку;
мета виклику до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділів чи відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ;
місце, день і час явки за викликом;
найменування посади, власне ім`я та прізвище, підпис посадової особи, яка видала повістку, та дата її підписання - для повісток, оформлених на бланку. Такі повістки скріплюються гербовою печаткою;
прізвище та власне ім`я керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу, дата накладення кваліфікованого електронного підпису - для повісток, сформованих за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів;
реєстраційний номер повістки;
роз`яснення про наслідки неявки і про обов`язок повідомити про причини неявки.
Як вбачається з матеріалів справи, повістка № 6260812 оформлена на бланку відповідача, при цьому надана її копія не містить підпису посадової особи, дати її підписання посадовою особою, відбитку печатки Центрального об`єднаного районного у місті Запоріжжя територіального центру комплектування та соціального підтримки а.с. 48). 
Отже, суд доходить висновку, що повістка № 6260812, адресована ОСОБА_1 , не відповідає вимогам Закону № 3543-XIІ та Порядку № 560. 
За приписами п. 30 Порядку № 560 повістка може формуватися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів або оформлюватися на бланку, який заповнюється представником районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки. У разі оформлення повістки на бланку керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу засвідчує її особистим підписом та скріплює гербовою печаткою.
Відповідно до п. 34 Порядку № 560 повістка про виклик резервіста або військовозобов`язаного до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ може бути надіслана зазначеними органами військового управління (органами) засобами поштового зв`язку рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення з повідомленням про вручення на адресу його місця проживання після завершення 60 днів, відведених законодавством на уточнення своїх облікових даних, у тому числі адреси місця проживання.
Повістка про виклик резервіста або військовозобов`язаного до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ надсилається адресату протягом 48 годин після підпису повістки відповідним керівником. При цьому день явки за викликом резервіста або військовозобов`язаного з населеного пункту, що є адміністративним центром області, визначається протягом семи діб, а з інших населених пунктів - протягом десяти діб від дня надсилання повістки засобами поштового зв`язку рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення.
При цьому, у силу вимог підпункту 2 пункту 41 Порядку № 560 належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є: у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку:
- день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора;
- день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних;
- день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.
Отже, Порядок № 560 розрізняє адресу задекларованого (зареєстрованого) місця проживання, зазначеного у відповідному документі військовозобов`язаного, та адресу місця проживання військовозобов`язаного. 
Як встановлено вище, адресою задекларованого (зареєстрованого) місця проживання позивача є АДРЕСА_2 . Матеріалами справи підтверджено, що відповідач формував повістку № 6260812 на вказану адресу. В той же час, уточнюючи свої облікові дані, позивач зазначив адресу проживання: АДРЕСА_1 . 
Відповідач стверджує, що направив повістку позивачу на адресу зареєстрованого місця проживання. Однак, відповідно до пп. 2 п. 41 Порядку № 560 таке оповіщення не можна вважати належним, так як на дату формування повістки позивач, уточнюючи облікові дані, повідомив відповідачу іншу адресу місця проживання. 
Крім того, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів направлення повістки рекомендованим листом з описом вкладення. Так, відповідачем не виконані вимоги ухвали суду від 05.03.2026 щодо витребування доказів направлення та вручення повістки № 6260812. 
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
На підставі викладеного суд доходить висновку, що відповідач належними та допустимими доказами не довів суду факт належного сповіщення ОСОБА_1 про необхідність його прибуття за повісткою 06.01.2026 до ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Таким чином, суд констатує, що оскільки ОСОБА_1 не був належним чином оповіщений про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_4 на 06.01.2026, ним не було порушено вимог ч. 1 та ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію» під час дії особливого періоду, тому у відповідача були відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП встановлено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 їх задоволення, справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю згідно з вимогами п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.
Ураховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про те, що постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 від 02.02.2026 № 141 по справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, слід скасувати, а справу про адміністративне правопорушення закрити.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 244 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі – КАС України) при ухваленні рішення суд має також вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами.
Згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
З матеріалів справи встановлено, що позивачем сплачений судовий збір у розмірі 1331,00 грн. Натомість, за подання позовної заяви позивач мав сплатити 665,60 грн. 
Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань сплачений позивачем судовий збір у розмірі 665,60 грн. Принагідно суд роз`яснює позивачу, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. 
На час винесення рішення доказів понесення інших судових витрат позивачем не надано. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 77, 132, 229, 241-246, 250, 286 КАС України, 

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Гуділін Олександр Олександрович, до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення від 02.02.2026 № 141 задовольнити. 
Визнати протиправною та скасувати постанову за справою про адміністративне правопорушення № 141, винесену тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 02.02.2026, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000,00 грн. 
Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП закрити. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня його проголошення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;
відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_11 , місцезнаходження: АДРЕСА_6 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 .

Суддя          У. В. Блажко