КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ

 
Справа № 947/14802/26
Провадження № 2/947/3846/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.06.2026 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:
 
головуючого – судді Калініченко Л.В.
 
при секретарі Матвієвої А.В.,
за участі: 
- представника позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
- представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою 
ОСОБА_1 
до ОСОБА_3 
про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину,
ВСТАНОВИВ:
Позивачка – ОСОБА_1 08.04.2026 року звернулась, через представника – адвоката Тельманшон Миколи Сергійовича, до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину, в якому просить суд: 
- стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дати пред`явлення позву і до досягнення дитиною повноліття, тобто з 08.04.2026 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 ; 
- стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) у розмірі 9225 грн. щомісяця, починаючи з 06.04.2026 року по 17.08.2028 року; 
- стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) додаткові витрати на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) одноразово у розмірі 9 800 грн.
Позивачка в обґрунтування позову посилається на те, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 у період з 03.06.2005 року по 26.03.2026 року перебували у шлюбі. Шлюб між сторонами був розірваний на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.02.2026 року по справі № 947/124/26. Як вказує позивачка, під час шлюбу у позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася спільна дитина ОСОБА_5 , місце проживання якої зареєстроване за однією адресою з відповідачем. Однак, як вказує позивачка, дитина проживає разом з нею, окремо від відповідача за адресою: АДРЕСА_1 . В свою чергу, за доводами позивачки, відповідач тривалий час не виконує свій обов`язок по утриманню дитини ані в грошовій, ані в натуральній формі, хоча відповідач не має інших дітей та осіб на його утриманні. Позивачка на підставу наявності у відповідача матеріальної спроможності вказує, що відповідач має в особистій власності квартиру, в якій проживає. У зв`язку з чим, позивачка вказує про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на спільну малолітню дитину. 
Поряд з цим, позивачка вказує, що ОСОБА_5 є дитиною з інвалідністю з 17.08.2023 року, у зв`язку із захворюванням на ювенільний ідіопатичний s-подібний сколіоз 4-го ступеню попереково-грудного відділу хребта м41, вторичну кардіопатію генезу нко, спазм аккомодації; вона потребує постійної фізичної реабілітації: масажі, ЛФК, заняття плаванням, ношення корсету та ортопедичного взуття, а також санаторно курортного лікування. Позивачка вказує, що дитина відвідує тричі на тиждень масажиста для проведення лікувального масажу, вартість одного з яких складає 1400 грн. Згідно із індивідуальною програмою реабілітації дитини, масаж є необхідною процедурою в період з 2025 по 2028 роки, включно, у зв`язку з чим, як зазначає позивачка, то з дати подання позову і до 17 серпня 2028 року, необхідно провести 369 ще сеансів масажу. З урахуванням вартості 1400 грн. за сеанс, загалом потрібно 516 600 грн., що становить 18 450 грн. на місяць. 
З урахуванням викладеного та рівності обов`язків батьків, позивачка стверджує, що відповідач додатково має сплачувати додаткові витрати на дитину з проведення необхідних масажів в сумі 9 225,00 грн. на місяць, у період зі звернення до суду з цим позовом до кінця визначеного періоду лікування по 17.08.2028 року. Також, позивачка указує, що відповідача повинен відшкодувати також 50% вже понесених позивачкою додаткових витрат на дитину, загальна вартість яких становить в сумі 19 600,00 грн. за сеанси масажу дитину, 50% яких до відшкодування становить в сумі 9 800,00 грн.
Вказані підстави зумовили звернення позивачки до суду з даним позовом.
Вказана позовна заява подана до суду за підписом представником позивачки ОСОБА_1 – адвокатом Тельманшон М.С., в електронній формі через підсистему Електронний суд.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 10.04.2026 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання, з повідомленням сторін по справі.
11.05.2026 року до суду від представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Копаньова О.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд задовольнити позовні вимоги частково, шляхом стягнення з нього: аліментів на дитину у заявленому позивачем розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дати пред`явлення позву і до досягнення дитиною повноліття, тобто з 08.04.2026 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 ; одноразово додаткових витрат на дитину, як компенсація вже понесених позивачкою, в сумі 9800,00 грн., а також додаткові витрати на дитину у розмірі по 2000,00 грн., щомісячно починаючи з 08.04.2026 року по 17.08.2028 року.
Щодо часткового визнання заявлених позовних вимог в частині стягнення додаткових витрат на дитину, щомісячно, починаючи з 08.04.2026 року по 17.08.2028 року, відповідач вказує, що незгоден з визначеним позивачкою розміром, оскільки останній є надмірним, приймаючи його матеріальний стан. Так, відповідач вказує, що його щомісячний розмір заробітної плати становить сумі 17575,87 грн., а також просить суд ухвали перебування на його утриманні матері ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка має інвалідність другої групи.
12.05.2026 року до суду від представника позивачки надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивачки вважає безпідставними доводи сторони відповідача та просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.
27.05.2026 року до судового засідання з`явились: 
- представник позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , який підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі; 
- представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , який частково визнав позовні вимоги та просив суд частково задовольнити заявлений позов з урахуванням викладеної позиції у відзиві на позовну заяву.
За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 08.06.2026 року о 14 год. 00 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення.
Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином.
Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони по справі: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 03 червня 2005 року, який був зареєстрований Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що складено відповідний актовий запис №350. 
Шлюб між сторонами у справі, був розірваний на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 23.02.2026 року у справі №947/124/26, яке набрало законної сили 26.03.2026 року.
Також судом встановлено, що за час перебування у шлюбі у сторін по справі народилась спільна дитина - донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка станом на час розгляду справи є малолітньою, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 виданого повторно 20.11.2025 року.
Позивачка вказує, що малолітня дитина сторін по справі – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , мешкає разом з нею – ОСОБА_1 , за наслідком чого вона має право на стягнення з відповідача, як батька дочки, аліментів на дитину у заявленому розмірі, що зумовило її звернення до суду з даним позовом з позовною вимогою про стягнення аліментів.
Правовідносини пов`язані із обов`язком батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття та визначення розміру такого утримання врегульовані Сімейним кодексом України (далі - СК України ).
Згідно зі статтею 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
У відповідності до статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. 
Статтею 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з частинами першою і другою статті 3 вказаної Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. (ст. 181 СК України).
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).
У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у СК України, а сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини, і законом не передбачено право на стягнення аліментів чи зміну розміру та способу присудження аліментів тим із батьків, з яким не проживає дитина.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч.1 ст. 191 СК України).
Частиною 2 статті 182 СК України регламентовано, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд зазначає, що у відповідності до положень статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.
Розміри прожиткового мінімум на одну особу в розрахунку на місяць за відповідний поточний рік визначені у статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2026 рік», згідно з якою установлено з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум для основних соціальних і демографічних груп населення на одну особу в розрахунку на місяць, зокрема дітей віком від 6 до 18 років в сумі 3512 гривень.
Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі у відповідності до приписів ч.1 ст. 184 СК України, або визначає розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, що врегульовано положеннями статті 183 СК України, частиною 1 якої визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. 
Також судом враховується, що у відповідності до ч.2 ст. 272 СК України, якщо позов пред`явлений не до всіх зобов`язаних осіб, а лише до деяких з них, розмір аліментів визначається з урахуванням обов`язку всіх зобов`язаних осіб надавати утримання. При цьому сукупний розмір аліментів, що підлягає стягненню на одну дитину, має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини і не може бути менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
При визначенні розміру аліментів суд, у відповідності до положень ч.2 статті 182 СК України, враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з положеннями ч.3 статті 182 СК України, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
У відповідності до п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.
Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.
Аліментні зобов`язання за своєю природою та генезою є саме морально-етичною категорією, яка втілена у нормі позитивного права. Фактично йдеться про повністю не охоплені правом, проте визнані суспільством базові принципи моралі. Вказаний висновок відповідає позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 17 травня 2023 року по цивільній справі № 753/20347/20.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Аналогічні висновки містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) та постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 536/1557/17 (провадження № 61-7584св18), від 30 червня 2020 року у справі № 343/945/19 (провадження № 61-2057св20).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Разом з тим, у відповідності до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. 
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Приймаючи часткове визнання відповідачем позову, судом враховується, що у відповідності до положень ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Приймаючи вищевикладені норми законодавства та вищевикладені встановлені обставини, судом встановлено, що сторони по справі: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 03 червня 2005 року по 26.03.2026 року, за час перебування в якому в них народилась спільна малолітня дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
З урахуванням часткового визнання відповідачем позову та висловленої незгоди лише щодо розміру заявлених наперед щомісячних додаткових витрат на дитину, суд вважає визнаним відповідачем доводи позивачки про те, що малолітня дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , мешкає разом з матір`ю – ОСОБА_1 , окремо від нього, а також визнав право позивачки на стягнення аліментів на дитину.
Приймаючи визнання відповідачем зазначених обставин, ці обставини у відповідності до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають.
За наслідком чого суд вважає доведеним проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , разом з матір`ю – ОСОБА_1 , окремо від відповідача, як батька дитини, та вважає підтвердженим право позивачки на стягнення аліментів з відповідача у відповідності до приписів ч.3 ст. 181 СК України, тобто як з батька, який проживає окремо від дитини.
Надаючи оцінку заявленому позивачем розміру аліментів на одну дитину, судом приймається, що 1/4 частка від доходів (заробітку) платника аліментів на дитину, є визначеним законодавцем розміром аліментів для стягнення на дитину в порядку наказного провадження у відповідності до п.4 ч.1 ст. 161 ЦПК України та ч.5 ст.183 СК України.
Будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б ускладнювали утримання відповідачем малолітньої дитини у заявленому позивачкою розмірі, або доказів на підтвердження непрацездатності, до суду не надано.
Поряд з цим, судом враховується, що відповідачем визнано позовні вимоги позивачки в частині стягнення аліментів у заявленому до стягнення розмірі.
При вищевикладених обставинах, приймаючи визнання відповідачем позовних вимог в цій частині, а також приймаючи, що відповідач є особою працездатного віку, дієздатний, законодавчо на останнього покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власної дитини, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача, за наслідком чого з відповідача підлягає стягненню на користь позивача аліменти на малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , у розмірі 1/4 частки доходів (заробітку) платника аліментів, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 08.04.2026 року до досягнення дитиною повноліття – ІНФОРМАЦІЯ_4 .
При цьому, суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення статті 196 Сімейного кодексу України, якою передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.
Щодо позовних вимог позивачки в частині стягнення додаткових витрат на малолітню дитину, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. 
Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Так, поряд із аліментами на утримання дитини батьки повинні сплачувати кошти на покриття додаткових витрат на дитину.
Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку.
Відповідно до даної норми обов`язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред`являвся. У такому випадку такий із батьків зобов`язаний нести додаткові витрати на дитину.
Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Частина 2 статті 185 СК України передбачає, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Розмір коштів, що стягуються на додаткові витрати, не може бути більше самих додаткових витрат. Суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного положення сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і стягненні аліментів відповідно до ст. ст. 181, 182 СК України. У випадку, коли матеріальне положення батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, додаткові витрати можуть бути компенсовані лише частково.
Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одного із батьків у твердій грошовій сумі.
Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).
Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення. Причому, якщо причина, що зумовила додаткові витрати, є триваючою (тяжка хвороба або каліцтво) додаткові витрати можуть фінансуватися наперед із вказівкою або без вказівки кінцевого терміну їх виплати.
Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. У випадку зміни особливих обставин, на яких ґрунтувалося рішення суду про стягнення додаткових витрат на дитину, кожна із сторін вправі звернутися до суду з відповідною вимогою - збільшення або зменшення суми додаткових витрат.
Вищезазначені висновки узгоджуються й з положеннями п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».
У пункті 18 вищезазначеної постанови зазначено, що передбачені ст.185 СК України додаткові витрати на утримання дитини, викликані особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом, тощо) можуть стягуватись лише з батьків і у разі фактичних витрат, їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.
Чинним законодавством України не передбачений вичерпний перелік таких додаткових витрат на утримання дитини. Підставою призначення додаткових витрат є особливі обставини, які можуть бути зумовлені, як негативними і так і позитивними фактами.
Верховний Суд у справі № 520/12681/17 зазначив, що розмір додаткових витрат на дитину має бути обґрунтованим відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Ураховуючи наведене, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 та постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 520/12681/17.
Так, позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , в розмірі 9225,00 грн., щомісячно, починаючи стягнення з 06.04.2026 року по 17.08.2028 року, та у відшкодування понесених додаткових витрат на дитину, грошові кошти в сумі 9800,00 грн.
У відповідності до наданих до суду виписок з амбулаторного (стаціонарного) хворого від 02.10.2023 року, 03.07.2024 року, 10.07.2025 року, 24.03.2026 року, виданих лікарем КНП «Дитяча міська поліклініка №6» Одеської міської ради Касюга О.В. вбачається, що дитині ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зазначені роки з 02.10.2023 року по 24.03.2026 року включно встановлено діагноз: ювенільний ідіопатичний s-подібний сколіоз 4-го ступеню попереково-грудного відділу хребта м41, вторичну кардіопатію генезу нко, спазм акомодації. Визначено дитині лікування і трудові рекомендації: масажі, ЛФК, заняття плаванням, ношення корсету та ортопедичного взуття, а також санаторно-курортне лікування. 
Згідно з індивідуальною програмою реабілітації дитини з інвалідністю №111/23 від 03.09.2025 року, засвідченою ЛКК КНП «Дитяча міська поліклініка №6» Одеської міської ради, засвідчено, що у дитині ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , наявна з 17.08.2023 року інвалідність, якій з урахуванням встановленого діагнозу - ювенільний ідіопатичний s-подібний сколіоз 4-го ступеню попереково-грудного відділу хребта м41, визначено наступну програму реабілітаційних заходів та їх реалізацію, а саме: ЛФК у період проведення з 2025 по 2028 роки; фізичні реабілітації у формі консультування, ерготерапії, кінетотерапії, лікувального масажу, лікувальної фізкультури у період проведення з 2025 по 2028 роки; корсет, ортопедичне взуття у період проведення з 2025 по 2028 роки.
У відповідності до наданого позивачкою Акту наданих послуг від 01.04.2026 року вбачається, що ФОП ОСОБА_7 надає, а замовником ОСОБА_1 прийняті послуги з проведення лікувальних масажів дитині ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у кількості 12 масажів, загальною вартістю 16800,00 грн., з розрахунку 1 масаж – 1400,00 грн. ФОП ОСОБА_7 засвідчено, що проведені масажі є частиною регулярної реабілітації дитини відповідно до рекомендацій лікаря.
Згідно з наданими позивачкою платіжними інструкціями від 16.02.2026 року, 20.02.2026 року, 23.02.2026 року, 26.02.2026 року, 04.03.2026 року, 10.03.2026 року, 12.03.2026 року, 16.03.2026 року, 20.03.2026 року, 25.03.2026 року, 16.03.2026 року, 01.04.2026 року, 30.03.2026 року, вбачається, що позивачкою ОСОБА_1 було сплачено на користь ФОП ОСОБА_7 грошові кошти за надані послуги в сумах: 2800,00 грн.; 1400,00 грн.; 1400,00 грн.; 1400,00 грн.; 1400,00 грн.; 1400,00 грн.; 1400,00 грн.; 1400,00 грн.; 1400,00 грн.; 1400,00 грн.; 1400,00 грн.; 1400,00 грн.; 1400,00 грн., що в загальній сумі становить 19600,00 грн.
Отже, в межах заявлених позивачкою вимог та доводів, вбачається підтвердженим, що спільна сторін по справі дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , страждає на ювенільний ідіопатичний s-подібний сколіоз 4-го ступеню попереково-грудного відділу хребта м41, за наслідком чого потребує лікування, у тому числі з проведення лікувальних масажів у період з 2025 року по 2028 роки, за які позивачкою у період з 16.02.2026 року по 01.04.2026 року витрачено грошові кошти в загальній сумі 19600,00 грн.
Суд доходить до висновку, що спільна дитина сторін по справі дійсно потребує додаткових витрат на лікування по 17.08.2028 року, що в свою чергу визнано відповідачем по справі, у тому числі визначено кінцевий визначений позивачкою період цих витрат по 17.08.2028 року.
Також судом встановлено, що понесені позивачкою витрати на лікувальний масаж на дитину в загальній сумі 19600,00 грн., входять до вже понесених позивачкою додаткових витрат на дитину.
Суд зазначає, що відповідачем під час розгляду справи визнано позовні вимоги в частині наявності обов`язку з відшкодування 50% вже понесених додаткових витрат на спільну дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що становить сумі 9800,00 грн.
Приймаючи визнання відповідачем позовних вимог в частині відшкодування фактично понесених позивачкою додаткових витрат на дитину, суд вважає наявними підстави для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у відшкодування понесених додаткових витрат на малолітню дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в сумі 9 800 грн.
Також приймаючи вище встановлені судом обставини, суд вважає встановленим, що дитина сторін по справі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , потребує додаткових витрат на лікування, у виді проведення лікувальних масажів у період з дати звернення позивачкою до суду з цим позовом по 17.08.2028 року, що в свою чергу неспростовувалось відповідачем.
Щодо заявленого позивачкою до стягнення з відповідача розміру додаткових витрат на дитину наперед в сумі 9225,00 грн. на місяць, як 50% від зазначених позивачкою необхідних витрат на лікувальний масаж на місяць в сумі 18450,00 грн., суд зазначає наступне.
Судом враховується, що відповідачем не спростовувалось необхідність понесення додаткових витрат, що полягають у витратах на проведення дитині лікувального масажу в порядку лікування, у заявленому позивачкою розмірі в сумі 18450,00 грн. 
Поряд з цим, як вбачається, відповідачем визнано до стягнення з нього 2000,00 грн. на місяць, приймаючи його матеріальний стан.
Доказів наявності обставин для звільнення відповідача від обов`язку брати участь у додаткових витратах на дитину суду надано не було.
Поряд з цим, у відповідності до наданої відповідачем довідки виданої КП «ОДЕСМІСЬКЕЛЕКТРОТРАНСПОРТ» від 07.05.2026 року за вих. №201, ОСОБА_3 працює в КП «ОДЕСМІСЬКЕЛЕКТРОТРАНСПОРТ» з 19.03.2025 року. На час видачі довідки займає посаду Слюсар-ремонтник 4 розряду. Дохід за період з 01.11.2025 року по 30.04.2026 року склав 105572,07 грн., до виплати з урахуванням виплачених податків і зборів – 80234,80 грн. 
Отже, виходячи з відомостей про заробітну плату відповідача за останні шість місяців, середньомісячний дохід ОСОБА_3 отриманий за місцем роботи становить в сумі 13372,46 грн.
З приводу доводів відповідача про перебування на його утриманні матері – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , суд вважає недоведеними, приймаючи що з поданих до суду доказів підтверджується що дійсно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є матір`ю відповідача та має 2 групу інвалідності безстроково.
Поряд з цим, жодних доказів на підтвердження перебування ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на утриманні відповідача, як і спільного проживання, здійснення відповідачем жодних витрат на утримання матері, до суду не надано.
За наслідком вищевикладеного в цілому, приймаючи обов`язок відповідача брати участь у додаткових витратах на дитину що викликані захворюванням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за наслідком чого остання потребує лікування, що не спростовувалось відповідачем, однак враховуючи матеріальний стан ОСОБА_3 , приймаючи стягнення з останнього аліментів на дитину у розмірі частки його заробітку щомісячно, що становить в сумі 3343,00 грн. від середньомісячного заробітку відповідача за останні шість місяців (13372,46 грн.), суд доходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки в рахунок додаткових витрат на дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , грошових коштів в сумі 3343,00 грн., щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду з цим позовом та до 17.08.2028 року, що в свою чергу дорівнює частки середньомісячного заробітку відповідача за останні шість місяців, та з урахуванням розміру стягнутих аліментів не буде перевищувати доходів відповідача.
Суд ухвалюючи рішення суду враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").
З урахуванням вищевикладеного в цілому, аналізуючи зібрані по справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку наявними в матеріалах справи доказам, суд вважає позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину, частково обґрунтованим та підлягаючим частковому задоволенню. 
Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до приписів статті 264 ЦПК України у тому числі вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
У відповідності до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У відповідності до ч. 1, 2,6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються зокрема позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину.
Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви за вимогами про стягнення аліментів та сплату додаткових витрат, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, суд доходить до висновку, що стягненню з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір в сумі 1331,20 грн. 
Вимог про відшкодування інших судових витрат позивачкою не заявлено.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 6, 81, 141, 211, 263-265, 267, 352, 354 ЦПК України, суд, 
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину – задовольнити частково.
Стягувати з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОАПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , аліменти на малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частки доходів (заробітку) платника аліментів, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 08.04.2026 року, та до досягнення дитиною повноліття, а саме – ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОАПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , у відшкодування понесених додаткових витрат на малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , грошові кошти в сумі 9800 (дев`ять тисяч вісімсот) гривень 00 (нуль) копійок.
Стягувати з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОАПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , в рахунок додаткових витрат на малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , грошові кошти в сумі 3343 (три тисячі сорок три) гривні 00 (нуль) копійок, щомісячно, починаючи стягнення з 08.04.2026 року по 17.08.2028 року.
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в іншій частині вимог про стягнення додаткових витрат на дитину – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОАПП НОМЕР_1 , на користь держави судовий збір в сумі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) гривня 20 (двадцять) копійок.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 08.06.2026 року.

Головуючий        Л. В. Калініченко