ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" березня 2026 р. Справа№ 911/821/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Гончарова С.А.
суддів: Тищенко О.В. 
Сибіги О.М. 

за участю секретаря судового засідання Кузьмінської О.Р.,
за участю представника (-ів) згідно протоколу судового засідання від 04.03.2026
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури
на рішення Господарського суду Київської області від 06.08.2025 (повний текст рішення складено 22.10.2025)
у справі №911/821/25 (суддя Т.П. Карпечкін)
за позовом Заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Бучанської міської ради
до Національної спілки композиторів України
про витребування земельної ділянки,
ВСТАНОВИВ:
Заступник керівника Київської обласної прокуратури (надалі - прокурор) звернувся до Господарського суду Київської області із позовними вимогами в інтересах держави в особі Бучанської міської ради (надалі - позивач, рада) до Національної спілки композиторів України (надалі - відповідач, НСКУ, спілка) про витребування земельної ділянки.
Рішенням Господарського суду Київської області від 06.08.2025 у задоволенні позову відмовлено повністю. 
Не погодившись із прийнятим рішенням, 11.11.2025 (згідно дати звернення до засобів поштового зв`язку) Заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Київської області від 06.08.2025 у справі №911/821/25, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 06.08.2025 та ухвалити нове, яким позов прокурора задовольнити.
Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що на цей час вбачаються достатні і обґрунтовані підстави для витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння діючого власника на користь територіальної громади в особі органу, уповноваженого розпоряджатися ними.
Апелянт вказує, що з огляду на момент реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за Національною спілкою композиторів України конфігурація та розміри земельних ділянок, необхідних для експлуатації та обслуговування розміщеного на них майна не були узгоджені з власником ділянки - Ворзельською селищною радою (на цей час - Бучанською міською радою).
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу скаржник вказує, що до моменту протиправної реєстрації права власності за відповідачем на спірну земельну ділянку, її власником і розпорядником, в силу положень Земельного кодексу України - є Бучанська міська рада.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.11.2025, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Гончаров С.А., судді Тищенко О.В., Сибіга О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2025 апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 06.08.2025 у справі №911/821/25 залишено без руху. Роз`яснено Заступнику керівника Київської обласної прокуратури, що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали особа має право усунути недоліки, надавши суду апеляційної інстанції докази, що підтверджують сплату судового збору у встановленому законодавством розмірі.
01.12.2025 (згідно дати звернення до засобів поштового зв`язку) від Заступника керівника Київської обласної прокуратури до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги на виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2025, а саме докази сплати судового збору на суму 4 542, 00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №3561 від 28.11.2025.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 06.08.2025 у справі №911/821/25. Витребувано матеріали справи №911/821/25 у Господарського суду Київської області. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 06.08.2025 у справі №911/821/25 у судовому засіданні 21.01.2026.
Судове засідання призначене до розгляду 21.01.2026 не відбулось, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Гончарова С.А. у відпустці.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2026 призначено до розгляду у судовому засіданні справу №911/821/25 за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 06.08.2025 на 04.03.2026.
26.12.2025 (згідно дати звернення до системи «Електронний суд») від Національної спілки композиторів України надійшов відзив на апеляційну скаргу, який вмотивований тим, що обраний прокуратурою спосіб захисту шляхом витребування на користь держави в особі Бучанської міської ради з незаконного володіння Національної спілки композиторів України земельної ділянки рекреаційного призначення з кадастровим номером 3210945600:01:027:6310, не відповідає наведеному у позові порушеному праву та порушує наявне у відповідача право постійного користування та принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди.
Відповідач вмотивовує відзив також тим, що земельна ділянка використовується за цільовим призначенням, та вважає, що у власність вона набута правомірним шляхом, а отже позовні вимоги задоволенню не підлягають.
19.01.2026 (згідно дати звернення на електрону адресу суду) від Бучанської міської ради надійшли письмові пояснення по справі, які вмотивовані тим, що за умови законної передачі будівель у власність Національної спілки композиторів України (НСКУ), жодних прав на земельну ділянку у відповідача не виникло і не могло виникнути.
Позивач вказує, що ж одних рішень про вилучення або передачу земельних ділянок 3210945600:01:025:3001 та 3210945600:01:025:6310 Бучанською міською радою чи її правопопередником не приймалось.
Позивач вказує, що обраний спосіб захисту відповідає принципам ефективного правового захисту та верховенства права, закріпленим у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16, 21), Цивільному процесуальному кодексі України (ст. 5, 10), а також ст. 6 і 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Практика ЄСПЛ підтверджує, що позивач сам визначає спосіб захисту свого порушеного права, і національний суд не може визнати його «неналежним», якщо він передбачений законом і здатний відновити порушене право (рішення ЄСПЛ у справах «Буланов та Купчик проти України», «Акдівар та інші проти Туреччини», «Вучковіч та інші проти Сербії»)
У судове засідання, що відбулось 04.03.2026 з`явились прокурор, представники позивача та відповідача надали свої пояснення щодо суті спору та просили задовольнити вимоги викладені в їх процесуальних документах. 
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Заступником керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Бучанської міської ради подано позов до Національної спілки композиторів України про витребування на користь держави в особі Бучанської міської ради з незаконного володіння Національної спілки композиторів України земельної ділянки рекреаційного призначення з кадастровим номером 3210945600:01:027:6310.
Прокуратура у позові зазначає, що Київською обласною прокуратурою за результатами аналізу додержання вимог земельного законодавства на території Бучанської міської ради Київської області виявлено порушення вимог земельного законодавства під час реєстрації права власності на земельні ділянки рекреаційного призначення.
Встановлено, що на підставі рішення державного реєстратора Бучанської міської ради Лозінського А.Ю. від 16.04.2020 індексний номер 51998231 за Ворзельською селищною радою зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку рекреаційного призначення площею 7,8577 га з кадастровим номером 3210945600:01:025:0008.
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 31.07.2019 № HB-3216032052019 вищевказана земельна ділянка перебувала на праві постійного користування у Будинку творчості композиторів "Ворзель" Національної спілки композиторів України на підставі Державного акту від 20.12.1994 КВ № 000003.
В подальшому, на підставі рішення Ворзельської селищної ради від 30.07.2020 № 942-68-VII здійснено поділ вищевказаної земельної ділянки на земельні ділянки з кадастровим номером 3210945600:01:025:3001 площею 6,7134 га та з кадастровим номером 3210945600:01:025:3002 площею 1,1443 га.
Земельну ділянку з кадастровим номером 3210945600:01:025:3002 відповідно до вказаного рішення зобов`язано зареєструвати на праві комунальної власності за Ворзельською селищною радою, а щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3210945600:01:025:3001, що залишається у постійному користуванні Будинку творчості композиторів "Ворзель" Національної спілки композиторів України, зобов`язано зареєструвати зміни речового права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у зв`язку з поділом земельної ділянки з кадастровим номером 3210945600:01:025:0008.
В подальшому, рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Баришівської селищної ради Броварського району Київської області Посєвкіної Т.В. від 16.08.2021 індексний номер 59845703 на підставі рішення Ворзельської селищної ради від 30.07.2020 № 942-68-VII, за відсутності будь-якого правового обґрунтування, за Національною спілкою композиторів України у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945600:01:025:3001 площею 6,7134 га.
В подальшому, вказану земельну ділянку поділено на декілька земельних ділянок, у тому числі на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945600:01:027:6310 площею 1,0513 га, право власності на яку на підставі рішення державного реєстратора Гостомельської селищної ради Берези Я.О. від 21.01.2022 з індексним номером 62977005, за відсутності будь-якого правового обґрунтування, зареєстровано за Національною спілкою композиторів України.
Прокуратура у позові зазначає про незаконність вилучення відповідачем земельних ділянок рекреаційного призначення за відсутності згоди власника.
Згідно з п. 24 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України органам місцевого самоврядування (сільським, селищним, міським радам) надано повноваження на розпорядження всіма землями державної власності, розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, крім земель, що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських організацій, Національної академії наук України, національних галузевих підприємств, установ, академій наук).
Відповідно до положень ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Також, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ст. 149 Земельного кодексу України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.
Тобто, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. 
Прокуратура у позові зазначає, що документація із землеустрою щодо вилучення спірної земельної ділянки із земель комунальної власності, а також щодо припинення права власності у порядку, передбаченому чинним законодавством, рішення (розпорядження) щодо її затвердження відсутні.
Згідно з листом Бучанської міської ради від 05.09.2024 № 12.1-09/6000, ані Ворзельською сільською радою, ані Бучанською міською радою не приймалось рішення щодо вилучення з комунальної власності земельної ділянки з кадастровим номером 3210945600:01:025:3001, у тому числі і на підставі рішення від 30.07.2020 № 942-68-VII.
Навпаки, як зазначалось вище, даним рішенням надано лише згоду на поділ земельної ділянки з кадастровим номером 3210945600:01:025:0008, a тому таке рішення за будь-яких обставин не може бути правовою підставою для реєстрації права власності.
Статтею 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлені повноваження державних реєстраторів, серед яких, під час проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки державний реєстратор використовує відомості Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п. 9 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 1127 від 25.12.15 (далі Порядок), разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідні для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.
Відповідно до п. 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено відповідно до законодавства, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі Єдиний реєстр документів).
Відповідно до ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" підстави для відмови в державній реєстрації прав, серед іншого є:
- заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;
- заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;
- подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;
- подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;
- наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.
Крім цього, відповідно до п. 59 Порядку, для державної реєстрації права власності на земельну ділянку в разі, коли в документах, що подаються для такої реєстрації, відсутні відомості про її кадастровий номер, а також у разі, коли в результаті доступу до Державного земельного кадастру державним реєстратором встановлено відсутність відомостей про відповідну земельну ділянку, також подається витяг з Державного земельного кадастру про таку земельну ділянку.
Однак, при прийнятті державним реєстратором рішення з індексним номером 59845703 від 16.08.2021 щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945600:01:025:3001 за Національною спілкою композиторів України, порушено вимоги ст. ст. 78, 116, 149 Земельного кодексу України та його Перехідних положень, ст. ст. 10, 23, 24, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", п.п. 9, 12, 40, 59, 81-2 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, а саме не встановлено невідповідності заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, невідповідності відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному земельному кадастрі, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах, внаслідок чого державу в особі Бучанської міської ради позбавлено права власності і розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 3210945600:01:025:3001, яка в подальшому поділена на земельні ділянки, у тому числі з кадастровим номером 3210945600:01:027:6310. 
Як наслідок, рішення державного реєстратора з індексним номером 62977005 від 21.01.2022 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим помером 3210945600:01:027:6310 за Національною спілкою композиторів України також є незаконним за вищенаведених обставин.
З огляду на вищевикладене, за твердженням прокуратури, оскільки реєстрація права власності за відповідачем відбулась без достатніх правових підстав та з порушенням вимог закону, документи, на підставі яких здійснено реєстраційні дії, не відповідають ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та не засвідчують факту набуття ним права і не могли бути підставами для державної реєстрації такого права, прокуратура зазначає, що спірна земельна ділянка підлягає витребуванню з незаконного володіння відповідача.
При цьому, визначаючи спосіб захисту порушеного права держави, прокуратура наполягає саме на витребуванні земельної ділянки з незаконного володіння відповідача відповідно до ч. 3 ст. 388 Цивільного кодексу України і стверджує, що позов є віндикаційним і подається в інтересах неволодіючого власника до незаконного володільця, який незаконно заволодів майном.
В обґрунтування підстав для представництва прокурором інтересів держави, прокуратура зазначає, що з метою встановлення наявності підстав для представництва в суді державних інтересів в особі Бучанської міської ради 07.10.2024 на адресу Бучанської міської ради направлено лист за № 15/1-1033вих.24 в якому викладено обставини протиправного набуття права приватної власності на спірні земельні ділянки та пропозицією самостійно вжити заходи реагування щодо їх повернення.
Однак, остання листом від 10.10.2024 № 12.1-09/6710 повідомила про неможливість самостійно звернутися до суду із відповідним позовом.
Таким чином, уповноважений державою орган неналежно виконує свої повноваження щодо усунення перешкод у користуванні і розпорядженні землями водного фонду, у зв`язку із чим у прокурора виникають обгрунтовані підстави для захисту інтересів держави в особі Бучанської міської ради та для звернення до суду з таким позовом.
З огляду на викладене, Київська обласна прокуратура відповідно до вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" звертається до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Бучанської міської ради, який спрямований на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання незаконного заволодіння земельними ділянками, які є власністю Українського народу.
Крім того, установлено, що спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, а уповноваженим органом рішень щодо її відведення у приватну власність не приймалось. Наведене свідчить про спрямування зі позову на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання ефективного і раціонального використання земель.
В ході розгляду спору відповідач подав відзив, у якому позовні вимоги заперечував з підстав відсутності у прокуратури повноважень на звернення з даним позовом, що також є втручанням в компетенцію органу місцевого самоврядування.
Щодо правомірності набуття земельної ділянки Національної спілки композиторів України відповідач надав пояснення, що згідно з Постановою КМУ від 10 липня 1998 р. № 1058 відповідно до статей 9 і 21, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Закону України "Про професійних творчих працівників та творчі спілки" Кабінет Міністрів України постановив:
1. Фонду державного майна протягом 1998 року за поданням творчих спілок України передати у їх власність нерухоме майно творчих спілок колишнього Союзу РСР, яке станом на 24 серпня 1991 р. згідно з правоустановчими документами перебувало у віданні творчих спілок колишнього Союзу РСР або у володінні чи користуванні відповідних республіканських або територіальних структур, згідно з додатком 1.
Правоустановчими документами, за якими визначається належність нерухомого майна творчим спілкам колишнього Союзу РСР, вважати їх статути і положення, статути і положення творчих спілок України, підприємств, установ та організацій цих спілок, акти прийняття-передачі об`єктів, договори купівлі-продажу, а в разі необхідності інші документи - розподільні баланси, матеріали технічної інвентаризації тощо, оформлені в установленому порядку.
Міністерству економіки, Фонду державного майна і Міністерству юстиції у місячний термін розробити і затвердити Порядок передачі нерухомого майна у власність творчих спілок.
Органам, уповноваженим управляти державним майном, передати творчим спілкам України у безоплатне довічне користування нерухоме майно, яке є державною власністю і було в їх користуванні на момент прийняття Верховною Радою України постанови від 10 квітня 1992 р. N 2268-XII (2268-12) "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України", згідно з додатком 2 (Абзац перший пункту 2 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1474 (1474-2000-п) від 27.09.2000).
Установити, що приміщення, які входять до складу зазначеного нерухомого майна, надаються творчим спілкам України для здійснення ними статутних завдань без права передачі в оренду (крім тимчасового надання їх у користування у зв`язку з проведенням культурно-освітніх заходів) і утримуються за рахунок власних коштів.
Підприємства, установи та організації Спілки композиторів СРСР, будинки і споруди яких передаються у власність Національної спілки композиторів України:
Виробничий комбінат Музичного фонду СРСР, м. Київ, вулиця Татарська, 32.
Будинок творчості композиторів "Ворзель" Українського відділення Музичного фонду СРСР, Київська область, смт Ворзель, вул. Ворошилова, 51.
Згідно даної Постанови, майно було передано у 1998 році, а отже на той час діяла редакція Земельного Кодексу Української СРСР (редакція 22 червня 1993 року), ст. 30, згідно якої, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.
Таким чином, об`єкт нерухомого майна передавався, як цілісний майновий комплекс, будівля разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована.
Згідно із нормами чинного законодавства цілісний майновий комплекс - об`єкт, сукупність активів якого забезпечує провадження окремої господарської діяльності, що визначає загальнодержавне значення підприємства, на постійній і регулярній основі. Цілісними майновими комплексами можуть бути структурні підрозділи, які в установленому порядку відокремлюються в самостійні об`єкти.
Таким чином, все нерухоме майно, яке передавалось до Національної спілки композиторів України - включало в себе в тому числі земельні ділянки, на яких таке майно розташовується.
Однак, як зауважує відповідач, прокуратура у позовній заяві жодним чином не згадує та не надає оцінку існуючим будівлям та спорудам, що розміщені на спірній земельній ділянці. Також відповідач зауважує, що прокуратура у позові наводить у якості підстав протиправності володіння відповідачем земельною ділянкою виключно помилки та зауваження до процедури реєстрації, що жодним чином не впливає на правомірність володіння.
Також відповідач наголошує, що згідно із висновками, викладеними у Постанові ВП ВС від 12.07.2023 у справі 757/31372/18 визначено, що спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу.
Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (п. 57). У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (п. 58). Задоволення судом позовної вимоги має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (п. 60).
Отже, повинне існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Відповідач також зауважує, що ст. 388 Цивільного кодексу України передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі зазначеної норми залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача на підставі зазначеної норми. Волею є детерміноване i мотивоване бажання особи досягти поставленої мети. Сама по собі воля не тягне юридичних наслідків для відповідної особи. Волевиявлення - прояв волі особою зовні, завдяки чому воля стає доступною для сприйняття іншими особами.
У запереченнях на відповідь на відзив прокуратура посилається на норми Земельного кодексу України в чинній редакції, а не в редакції, яка діяла на момент набуття позивачем права власності на розташовану на спірній земельній ділянці нерухомість.
Також прокуратура зазначає про наявність у відповідача права на земельну ділянку під належною відповідачу нерухомістю в розмірі, необхідному для обслуговування такої нерухомості. При цьому, прокуратура не наводить жодних обставин щодо врахування факту наявності на спірній земельній ділянці належної відповідачу нерухомості, її конфігурації та розміру, та не обґрунтовує розміру земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування належної відповідачу нерухомості. При цьому, прокуратура наполягає на витребуванні у відповідача всієї земельної ділянки та вважає, що попередньо земельна ділянка, необхідна для обслуговування нерухомості мала бути узгоджена з власником - Ворзельською селищною радою та попередньо вилучена у неї.
У запереченні на відповідь на відзив відповідач зауважив, що правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Така ж позиція Великої Палати Верховного Суду згідно Постанови № 910/18560/16 від 04.12.2018.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
На час набуття права власності на об`єкти нерухомого майна відповідачем, законодавство імперативно передбачало перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить вияв у правилах статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України.
У зв`язку з чим, відповідач зауважує, що у випадку задоволення позовних вимог не обґрунтованим залишається питання нерухомого майна, що знаходиться на спірній земельній ділянці, в т.ч. здійснення права користування, володіння та розпорядження таким зі сторони відповідача.
Відповідач стверджує, що земельна ділянка використовується за цільовим призначенням та набута відповідачем правомірним шляхом, що виключає наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог.
Бучанська міська рада надала додаткові пояснення, у яких зазначила, що відповідно до абз. 5 ст. 21 Закону України "Про професійних творчих працівників та творчі спілки" від 07.10.1997, джерелом формування майна творчих спілок є майно колишніх загальносоюзних творчих спілок Союзу РСР , до якого належать розташовані на території України будинки, споруди, матеріально-технічні засоби, які станом на 24.08.1991, згідно з правоустановчими документами, перебували у віданні творчих спілок колишнього Союзу РСР або у володінні чи користуванні відповідних республіканських або територіальних структур.
Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про передачу нерухомого майна творчим спілкам" від 10.07.98 №1058 Фонд державного майна України було зобов`язано протягом 1998 року за поданням творчих спілок України передати у їх власність нерухоме майно творчих спілок колишнього Союзу РСР, яке станом на 24 серпня 1991 року згідно з правовстановлюючими документами перебувало у віданні творчих спілок колишнього Союзу РСР або у володінні чи користуванні відповідних республіканських або територіальних структур, згідно з додатком 1.
Вказаним додатком затверджено перелік розташованих на території України підприємств, установ та організацій творчих спілок колишнього Союзу РСР, будинки і споруди яких передаються у власність творчих спілок України.
На виконання названої постанови Кабінету Міністрів України, спільним наказом Міністерства економіки України, Фонду державного майна України та Міністерства юстиції України 18.08.1998 року № 110/1639/45/5 було затверджено Порядок передачі нерухомого майна у власність творчим спілкам, який 10.09.1998 року зареєстрований в Міністерстві юстиції України за № 559/2999. В п. 2 даного Порядку передбачено, що об`єктами передачі є розташоване на території України нерухоме майно (будинки, споруди, що входять до складу цілісних майнових комплексів підприємств, установ і організацій чи їхніх структурних підрозділів, або окремі індивідуально визначені будівлі, споруди, нежитлові приміщення) загальносоюзних творчих спілок колишнього Союзу РСР, визначене у додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 1998 року № 1058.
При цьому Порядком визначено, що не є об`єктами передачі земельні ділянки, на яких розташовані будинки та споруди загальносоюзних творчих спілок колишнього Союзу РСР.
Таким чином, позивач вважає, що Національна спілка композиторів України не мала правових підстав для розпорядження земельною ділянкою, на якій розташовані відповідні об`єкти нерухомого майна, що передавались їй у власність відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.07.1998 № 1058.
Таким чином, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945600:01:025:3001 зареєстровано незаконно, з порушенням вимог Земельного кодексу України та спеціального законодавства у сфері державної реєстрації, без належного підтвердження припинення речового права державної установи та без відповідного волевиявлення органу місцевого самоврядування.
З огляду на викладене, Бучанська міська рада вважає, що земельна ділянка з кадастровим номером 3210945600:01:025:3001 та земельна ділянка яка в подальшому була поділена 3210945600:01:025:6310, підлягає витребуванню з незаконного володіння, як така, що вибула з володіння територіальної громади без достатньої правової підстави.
Суд першої інстанції обґрунтовував своє рішення тим, що до Національної спілки перейшла земельна ділянка, на якій розташована нерухомість, на праві, на якому така земельна ділянка належала попередньому власнику - Будинку творчості композиторів "Ворзель" Національної спілки композиторів України на підставі Державного акту від 20.12.1994 КВ № 000003.
Суд першої інстанції вказував на те, що за відповідачем зберіглось право постійного користування частиною земельної ділянки яка належала попередньому власнику - Будинку творчості композиторів "Ворзель" Національної спілки композиторів України на підставі Державного акту від 20.12.1994 КВ № 000003.
Крім того, на спірній земельній ділянці, яка залишилась у постійному користуванні відповідача, розташовані належні відповідачу об`єкти нерухомості, що згідно зі ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України підпадає під принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди (відповідна правова позиція відображена у постанові Великої Палати Верховного Суду № 910/18560/16 від 04.12.2018).
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позовних вимог виходив з того, що обраний прокуратурою спосіб захисту шляхом витребування на користь держави в особі Бучанської міської ради з незаконного володіння Національної спілки композиторів України земельної ділянки рекреаційного призначення з кадастровим номером 3210945600:01:027:6310, не відповідає наведеному у позові порушеному праву та порушує наявне у відповідача право постійного користування та принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. 
Проте, колегія суддів дослідивши матеріали даної справи, вважає правові висновки суду першої інстанції помилковими та такими, що не відповідають обставинам справи, з огляду на наступне.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Витребування спірної земельної ділянки з володіння кінцевого набувача розглядається як віндикаційний позов, заявлений на підставі ст.ст. 387-388 Цивільного кодексу України власником з метою введення його у володіння цією ділянкою, тобто з метою внесення запису (відомостей) про державну реєстрацію за власником права власності на відповідну ділянку ("книжкове володіння");
Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (п. 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може.
Заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, оскільки воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п.' 64));
Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей Цивільного кодексу України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (п. 89), від 07.11.2018 у справах № 488/5027/14-ц (п. 95) і № 488/6211/14-ц (п. 84), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (п.п. 114, 142), від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (п. 67), від 30.06.2020 у справі № 19/028- 10/13 (п. 10.29), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (п. 100), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п. 146), від 14.12.2021 у справі № 344/16879/15-ц, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (п. 37));
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, зокрема, судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням;
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а не для захисту права володіння, яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції вважає достатніми та обґрунтованими підстави для витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння діючого власника на користь територіальної громади в особі органу, уповноваженого розпоряджатися ними.
Окрім цього, у статтях 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принципи доступу до правосуддя, під яким розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 09.12.2010 у справі «Буланов та Купчик проти України» наголосив, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення ЄСПЛ у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v. Croatia), заява № 48778/99).
На національному рівні питання доступу до правосуддя та ефективного правового захисту врегульовано, зокрема, в Конституції України, Цивільному кодексі України та Цивільному процесуальному кодексі України.
Так, у частинах першій, другій статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у суді. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частинами першою та другою статті 5 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Отже, у разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу в потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Це право належить до прав, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у частині другій статті 16 Цивільного кодексу України: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) Шкоди, визнання незаконними рішення органу державної влади. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Також статтею 21 Цивільного кодексу України установлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Відтак, у контексті викладеного та спірних правовідносин як «ефективний» слід розуміти такий засіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права. Лише особа, право якої порушене, може визначати, чи відповідає спосіб захисту її інтересам. При цьому суд не має вирішувати замість позивача, з яким саме позовом йому слід звертатись до суду, щоб захист його прав був реальним та ефективним, не може визнавати неефективним спосіб захисту, передбачений законом, якщо особа, право якої порушене, вважає, що він відповідає її інтересам.
Протилежне розуміння цих положень не узгоджувалося б із принципом диспозитивності, передбаченим статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України. Обрання того чи іншого способу захисту залежить від розсуду позивача. Наявність сумнівів щодо перспектив успіху конкретного засобу правового захисту, який передбачений законом та відповідає природі порушеного права, характеру допущеного порушення та наслідкам, які спричинило порушення, не може бути підставою для відмови від його використання, зокрема з тих міркувань, що спосіб захисту, про який просить позивач, є менш ефективним, ніж інший.
Неналежність обраного позивачем способу захисту порушених прав може бути підставою для відмови у задоволенні пред`явлених вимог за умов, коли такий спосіб взагалі не передбачений законом або йому суперечить, не відповідає змісту порушеного права, на захист якого цей спосіб спрямовано, та не приводить до відновлення порушеного права тощо.
Проте, якщо позивач просить про спосіб захисту, який прямо передбачений законом, хоча і не є єдиним способом захисту таких прав, проте відновить порушене право, на захист якого він спрямований, то наявність сумнівів щодо можливих перспектив успіху конкретного засобу правового захисту, який не є очевидно марним, не може бути підставою для відмови від його використання (див. рішення Європейського суду з прав людини у справах «Акдівар та інші проти Туреччини», § 71, від 16 вересня 1996 року, «Красуський проти Польщі», від 14 вересня 2005 року, §§ 69-73, і «Соппола проти Італії», № 10249/03, § 70, від 17 вересня 2009 року, «Вучковіч та інші проти Сербії» від 25 березня 2014 року, § 74).
Також, Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на те, що «... ефективність засобу правового захисту для цілей ст. 13 Конвенції не залежить від впевненості в сприятливому результаті для заявника («Шведська спілка машиністів проти Швеції», 1976; «Кудла проти Польщі», 2000 Р.; «Костелло-Робертс проти Сполученого Королівства», 1993 р.,; «Хілал проти Сполученого Королівства», 2001) «... Слово «засіб правового захисту» в контексті ст. 13 Конвенції означає не засіб правового захисту, який має бути успішним, а просто доступний засіб правового захисту перед органом, уповноваженим розглядати скаргу по суті (С. проти Сполученого Королівства, 1983).
Стаття 13 гарантує наявність засобу правового захисту, але не гарантує успішного результату (R. проти Сполученого Королівства, 1984).
Якщо позивач просить про спосіб захисту, який прямо передбачений законом, хоча і не є єдиним способом захисту таких прав, проте відновить порушене право, на захист якого він спрямований, то наявність сумнівів щодо можливих перспектив успіху конкретного засобу правового захисту, який не є очевидно марним, не може бути підставою для відмови від його використання (рішення ЄСПЛ у справах «Акдівар та інші проти Туреччини», «Красуський проти Польщі», «Скоппола проти Італії», «Вучковіч та інші проти Сербії»).
У рішенні у справі «Вучкович та інші проти Сербії» ЄСПЛ зазначив, що: «Щоб бути ефективним, засіб правового захисту має бути спроможним безпосередньо виправити оскаржуваний стан справ і має пропонувати розумні перспективи успіху («Балог проти Угорщини» 2004, «Сейдович проти Італії», 2006).
Більше того, у рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ейрі проти Ірландії» від 09.10.1979 зазначено, що «...особа сама має вирішити, який засіб судового засобу використати; отже, навіть якби виявилося, що пані Ейрі обрала засіб судового захисту, менш підходящий для неї, ніж інші у даних обставинах, то це не мало б значення...». Таким чином, позивач має право на захист свого порушеного права у той спосіб, який сам обрав (якщо такий спосіб передбачений законом), а тому суд повинен захистити таке порушене право у обраний саме позивачем спосіб, навіть якщо обраний позивачем спосіб захисту є менш ефективним, ніж інші, у спірних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що надміру формалізований підхід до заявлених позовних вимог суперечить завданню господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (постанова 21.12.2022 у справі № 914/608/20).
За змістом наведених у позовній заяві обставин вбачається, що державний інтерес полягає у відновленні становища, яке існувало до незаконної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку Національною спілкою композиторів України.
Щодо розміщення на спірній земельній ділянці об`єктів нерухомого майна, слід зазначити наступне.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14 зазначено, що ОСОБА 2 повідомляла суд першої інстанції (т. 1, а. с. 127-129) про те, що на спірній земельній ділянці вже споруджений і експлуатується житловий будинок, надавши витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на цей будинок.
З цього приводу Велика Палата Верховного Суду зазначає, що вирішення заявлених у цій справі позовних вимог, зокрема про повернення власникові спірної земельної ділянки, з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 61 постанови від 5 грудня 2018 року у справі №713/1817/16-ц і в пунктах 8.5,8.18 постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, не є вирішенням питання про право власності на житловий будинок, споруджений на частині цієї ділянки. А тому немає підстав вважати, що повернення власникові спірної земельної ділянки унеможливить реалізацію особа її прав на житловий будинок.
Відтак, довід касаційної скарги про те, що внаслідок задоволення позову особа буде позбавлена можливості реалізувати права власника щодо її будинку, є неприйнятним.
Враховуючи вищевикладене, а також встановлені судами першої й апеляційної інстанцій обставини, Велика Палата Верховного Суду вважає, що повернення власникові спірної земельної ділянки, яка не могла передаватися у приватну власність (про що з огляду навіть на її об`єктивні, видимі природні властивості не могли не знати фізичні особи-відповідачі), є пропорційним вищевказаній легітимній меті заходом (див. також пункти 108-117, 119-123 цієї постанови), який сам по собі не може вважатися перешкодою для особа використовувати споруджений на частині спірної земельної ділянки житловий будинок.
Відповідно правової позиції, викладеній у п.п. 61, 122, 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно з виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці.
Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Якщо сторони в договорі, спрямованому на відчуження будинку, не обумовили розміру земельної ділянки, на якій такий будинок розташований, то встановлення розміру здійснюється відповідно до нормативів, визначених у цій місцевості, та мети, з якою земельна ділянка використовується.
Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається з урахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил, зокрема Державних будівельних норм «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень ДБН 360-92**», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року за № 44, Державних санітарних правил планування та-забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 № 173, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24 липня 1996 року за № 379/1404; Державних будівельних норм «Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005», затверджених наказом Держбуду України від 18 травня 2005 року № 80 (надано чинності наказом Держбуду України від 28 вересня 2005 №175).
Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки в будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням. З`ясування в такому випадку дійсного розміру земельної ділянки, яка має бути відведена власнику майна, забезпечує розумний баланс між індивідуальними та колективними інтересами, що зумовлює пропорційність втручання.»
Відповідач не є державною або комунальною установою, а є всеукраїнським добровільним об`єднанням професійних композиторів і музикознавців зі статусом творчої спілки як суб`єкта творчої діяльності, яке має фіксоване членство та діє на підставі статуту (відповідно до п.1.1 статуту НСКУ). 
Таким чином НСКУ здійснює свою діяльність на підставі ЗУ «Про професійних творчих працівників та творчі спілки» а також ЗУ «Про громадські об`єднання». 
Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про громадські об`єднання» громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів. 
Згідно до ч. 2 ст. 1 цього Закону громадське об`єднання за організаційно-правовою формою утворюється як громадська організація або громадська спілка. Таким чином, громадські об`єднання не є органами державної влади, органами місцевого самоврядування, державними чи комунальними установами чи організаціями. 
Отже, Національна спілка композиторів України, як громадське об`єднання, не є суб`єктом, який має право на оформлення права постійного користування земельною ділянкою. Вона не є державною чи комунальною установою, підприємством чи організацією, а отже, не мала права набувати земельну ділянку на праві постійного користування, передавати її у користування чи іншим чином розпоряджатися нею, зокрема - шляхом укладення договорів щодо передачі прав на земельну ділянку третім особам. 
Надання земельних ділянок громадським організаціям, які не є бюджетними установами, здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України шляхом набуття права оренди або власності за відповідним рішенням органу місцевого самоврядування чи державної влади, у межах земель, що перебувають у їхньому розпорядженні. 
Земельна ділянка з к.н. 3210945600:01:025:0008 була передана у постійне користування, про що складено державний акт №53 від 11.02.2002. 
Згідно статті 92 Земельного Кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Таким чином, Національна спілка композиторів України не мала правових підстав для розпорядження земельною ділянкою, на якій розташовані відповідні об`єкти нерухомого майна, що передавались їй у власність відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.07.1998 №?1058. 
Як наслідок, будь-які дії щодо передачі, відчуження земельної ділянки, яка була їй передана (в т.ч. без законних підстав) є неправомірними, оскільки вказане об`єднання не має правосуб`єктності державної установи, а отже не може бути стороною у правовідносинах з розпорядження землями державної чи комунальної власності у порядку, встановленому для державних організацій. 
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад право суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. 
Частиною 5 ст. 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. 
Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами комунальної власності має орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Бучанська міська рада. 
При цьому згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 
Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. 
Право держави витребувати земельну ділянку, яка знаходиться під об`єктами природно-заповідного фонду, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. 
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. 
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. 
Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована Документ сформований в системі «Електронний суд» 05.08.2025 4 компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). 
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. 
У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14 208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). 
Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. 
Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. 
Разом з тим, на цей час на спірній земельній ділянці площею 1 га розміщені об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності Національної спілки композиторів України, загальна площа яких складає орієнтовно 0,1 га.
З огляду на момент реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за Національною спілкою композиторів України конфігурація та розміри земельних ділянок, необхідних для експлуатації та обслуговування розміщеного на них майна не були узгоджені з власником ділянки - Ворзельською селищною радою (на цей час - Бучанською міською радою).
Відповідач набув право власності на земельну ділянку з к.н. 3210945600:01:025:0008, а пізніше внаслідок численних поділів та реєстраційних дій - земельну ділянку з к.н. 3210945600:01:027:6310 всупереч вимогам чинного законодавства, а отже втручання держави в його права в інтересах суспільства є виправданим. 
У зв`язку з прийняттям рішення державного реєстратора Бучанської міської ради Лозінського А.Ю, від 16.04,2020 індексний номер 51998231 за Ворзельською селищною радого зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку рекреаційного призначення площею 7,8377 га з кадастровим номером 3210945600:01:025:0008. 
Відповідно 31.07.2019 до витягу з Державного земельного кадастру від № НВ-3216032052019 вищевказана земельна ділянка перебувала на праві постійного користування у будинку творчості композиторів «Ворзель» Національної спілки композиторів України на підставі державного акту від 20.12.1994 КВ № 000003. В подальшому, на підставі рішення Ворзельської селищної ради від 30.07.2020 № 942 68-VII здійснено поділ вищевказаної земельної ділянки на земельні ділянки з кадастровим номером 3210945600:01:025:3001 площею 6,7134 га та з кадастровим номером 3210945600:01:025:3002 площею 1,1443 га. 
Земельну ділянку з кадастровим номером 3210945600:01:025:3002, відповідно до вказаного рішення, зобов`язано зареєструвати на праві комунальної власності за Ворзельською селищною радою, а щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3210945600:01.025:3001, що залишається у постійному користуванні БТК «Ворзель», зобов`язало зареєструвати зміни речового права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у зв`язку з поділом земельної ділянки з кадастровим номером 3210945600:01:025:0008. 
В подальшому, рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Баришівської селищної ради Броварського району Київської області Посєвкіної Т.В. від 16.08.2021 індексний номер 59845703 на підставі рішення Ворзельської селищної ради від 30.07.2020 № 942-68-УП за Національною спілкою композиторів України, за відсутності будь-якого правового обґрунтування. 
У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945600:01:025:3001 площею 6,7134 га. 
В подальшому, вказану земельну ділянку поділено на декілька земельних ділянок, у тому числі на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945600:01:025:6310 площею 1,0513 га., право власності на яку, на підставі рішення державного реєстратора Гостомельської селищної ради Берези Я.О. від 21.01.2022 з індексним номером 62977005, за відсутності будь якого правового обґрунтування, зареєстровано за Національною спілкою композиторів України.
Відповідно до вимог статті 373 Цивільного кодексу України, право власності на земельну ділянку набувається та здійснюється відповідно до закону. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» № 1423-ІХ від 28.04.2021 (набрав чинності 27.05.2021) внесено зміни до великої кількості нормативно-правових актів, зокрема Земельного кодексу України, Водного, Лісового, Цивільного кодексів, Кодексу про надра та інших. 
Цим Законом істотно змінено повноваження щодо розпорядження землями, передавши значну частину повноважень від органів державної влади до органів місцевого самоврядування. 
Згідно з пунктом 24 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, сільським, селищним та міським радам надано право розпоряджатися всіма землями державної власності, які розташовані за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, за винятком земель, що перебувають у постійному користуванні органів державної влади та державних підприємств. 
У відповідності до статті 116 ЗКУ, громадяни та юридичні особи набувають права власності або користування земельними ділянками державної чи комунальної власності виключно на підставі рішення уповноваженого органу - органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - в межах його компетенції. Також, у разі передачі земельної ділянки у власність чи користування, що вже перебуває у користуванні чи власності іншої особи, таке право може бути набуте лише після припинення попереднього права відповідно до закону (ст. 116, 149 ЗКУ). 
Проте, ані Ворзельською селищною радою, ані Бучанською міською радою не приймалося рішень про вилучення земельної ділянки з кадастровим номером 3210945600:01:025:3001 з комунальної власності. 
Рішення № 942 68-VII від 30.07.2020, на яке може посилатися відповідач, стосується лише надання згоди на поділ іншої ділянки - з кадастровим номером 3210945600:01:025:0008 - і не є правовою підставою для реєстрації права власності на новоутворену ділянку. У сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно діють вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно зі статтею 10 цього Закону, державний реєстратор під час реєстрації зобов`язаний перевірити відповідність поданих документів законодавству та переконатися у відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами. 
Крім того, відповідно до пункту 9 Порядку державної реєстрації прав, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015, заявник зобов`язаний подати повний пакет документів, що підтверджують набуття речового права. У разі державної реєстрації права власності на земельну ділянку, обов`язковим документом є витяг з Державного земельного кадастру, який містить відомості про кадастровий номер, площу, межі та правовий статус ділянки (п. 59 Порядку). 
Однак при ухваленні державним реєстратором рішення від 16.08.2021 (індексний номер 59845703) щодо реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945600:01:025:3001 за Національною спілкою композиторів України, було порушено норми ст.ст. 78, 116, 149 ЗКУ, ст.ст. 10, 23, 24, 27 Закону про держреєстрацію прав та низку пунктів Порядку № 1127. 
Також, відповідно до ст. 120 Земельного кодекс України, а саме - у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
В даному випадку, до моменту протиправної реєстрації права власності за відповідачем на спірну земельну ділянку, її власником і розпорядником, в силу положень Земельного кодексу України - є Бучанська міська рада.
Отже, аналізуючи вимоги п.1 ст. 120 Земельного кодексу України (до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені), беручи до уваги беззаперечний факт, що фактично, спірна земельна ділянка знаходиться у власності Бучанської міської ради, а також враховуючи те, що ділянка необхідна для експлуатації та обслуговування об`єктів нерухомого майна відповідача не сформована, а також з огляду на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, а також враховуючи неспівмірну площу земельно ї ділянки з площею об`єктів нерухомого майна Національної спілки композиторів України, відповідно до частини 5 статті 79і Земельного кодексу України необхідно сформувати земельну ділянку, необхідну для експлуатації та обслуговування нерухомого майна, за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок з урахуванням суміжного землевласника - Бучанської міської ради, що можливо після витребування спірної земельної ділянки у власність останньої.
Зокрема, не було встановлено наявності правових підстав для набуття права власності та не враховано відсутність рішення органу місцевого самоврядування про передачу спірної земельної ділянки. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 у справі № 911/1161/22 залишеним без змін постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.08.2024.
Таким чином, реєстрація права власності була здійснена за відсутності законних підстав, що призвело до позбавлення територіальної громади в особі Бучанської міської ради законного права власності та розпорядження земельною ділянкою. 
Таким чином, враховуючи недотримання вимог законодавства при державній права власності за відповідачем, спірна земельна ділянка підлягає витребуванню з незаконного володіння відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України.
Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо задоволення позову.
Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Судом враховується, що Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення першої інстанції слід скасувати, а позовні вимоги задовольнити за встановлених судом обставин.
Колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення судом першої інстанції мало місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, тому рішення Київської області від 22.10.2025 у справі № 911/821/25 підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог Заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Бучанської міської ради до Національної спілки композиторів України про витребування земельної ділянки.
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 у справі № 910/12022/24 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
З урахуванням задоволення апеляційної скарги, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної та першої інстанції (судовий збір) покладається на відповідача в порядку ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 - 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури - задовольнити.
Рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2025 у справі № 911/821/25 - скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Витребувати на користь держави в особі Бучанської міської ради (08292, Україна, Київська область, м. Буча, вул. Енергетиків, буд. 12, код ЄДРПОУ 04360586) з незаконного володіння Національної спілки композиторів України (01004, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 32, код ЄДРПОУ 00015776) земельну ділянку рекреаційного призначення з кадастровим номером 3210945600:01:027:6310.
Стягнути з Національної спілки композиторів України (01004, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 32, код ЄДРПОУ 00015776) на користь Київської обласної прокуратури (01601, м. Київ, бул. Лесі Українки, 27/2 код ЄДРПОУ 02909996) 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн 00 коп. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.
Стягнути з Національної спілки композиторів України (01004, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 32, код ЄДРПОУ 00015776) на користь Київської обласної прокуратури (01601, м. Київ, бул. Лесі Українки, 27/2 код ЄДРПОУ 02909996) 4542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) грн 00 коп. судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
Видачу відповідних наказу доручити Господарському суду Київської області.
Матеріали справи повернути до Господарського суду Київської області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 29.04.2026

Головуючий суддя С.А. Гончаров 

Судді О.В. Тищенко

О.М. Сибіга