ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 р. 	Справа № 440/2517/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Ральченка І.М.
суддів: Мінаєвої К.В. , Катунова В.В. 
за участю секретаря судового засідання Колодкіної Н.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2026, суддя І.С. Шевяков, по справі № 440/2517/26
за позовом ОСОБА_1 
до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України   
про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якому просив суд:
- визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколенка Станіслава Васильовича від 01.12.2025 у виконавчому провадженні ВП №77238653 про повернення виконавчого документа стягувачу;
- зобов`язати керівника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подати до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України;
- зобов`язати старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколенка Станіслава Васильовича зупинити вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП №77238653 до надходження від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, повідомлення про перерахування коштів на відповідний рахунок вказаного органу державної виконавчої служби або стягувачу.
В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що на його думку, постанова старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколенка Станіслава Васильовича від 01.12.2025 у виконавчому провадженні ВП №77238653 про повернення виконавчого документа стягувачу є безпідставною, протиправною та такою, що порушує права та інтереси позивача. 
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2026 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зобов`язання вчинити певні дії.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що згідно з частиною третьою статті 35 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» у випадку, передбаченому пунктом 9 частини першої статті 34 цього Закону, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій до надходження від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, повідомлення про перерахування коштів на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або стягувачу.
На переконання позивача, відповідач не вчинив дій, передбачених законами України від 05.06.2012 року №4901-V1 «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та від 02.06.2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження», не подав казначейству оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та завірені належним чином копії інших матеріалів виконавчого провадження ВП №77238653, а тому оспорювана постанова старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколенка Станіслава Васильовича від 01.12.2025 року у виконавчому провадженні ВП №77238653 про повернення виконавчого документа стягувачу є неправомірною.
Відповідач не скористався своїм правом та не надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження №77238653 з примусового виконання виконавчого листа №440/12122/24, виданого 03.01.2025 Полтавським окружним адміністративним судом, яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2023 на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.08.2024 №ФП77964/11921 про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2023, відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", положень постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", з урахуванням раніше виплачених сум.
У зв`язку з тим, що рішення суду в повному обсязі боржником не виконано, державним виконавцем у відповідності зі статтями 63 та 75 Закону України «Про виконавче провадження» 11.03.2025 на боржника накладено штраф у сумі 5 100,00 грн, та повторно зобов`язано виконати рішення суду в повному обсязі протягом 10-ти робочих днів.
У подальшому у відповідності до пункту 2 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження», 31.03.2025 на боржника накладено другий штраф у сумі 10200,00 грн.
08.05.2025 За вих.14101 до правоохоронних органів направлено повідомлення, про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами боржника.
13.05.2025 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.07.2025 справа №440/8496/25 визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 13.05.2025.
На виконання вказаного рішення 30.09.2025 винесено постанову про відновлення виконавчого провадження.
Ухвалою від 27.11.2025 Полтавського окружного адміністративного суду у справі №440/12122/24 заяву державного виконавця про зміну порядку і способу виконання рішення суду було задоволено: змінено порядок і спосіб виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 у справі №440/12122/24 на стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 заборгованості з пенсійних виплат у розмірі 247 148,11 грн.
У зв`язку зі зміною способу і порядку виконання рішення суду на стягнення коштів з державного органу, державним виконавцем відповідно до пункту 9 частини 1 статті 37 Закону 01.12.2025 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.
Позивач вважає постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 01.12.2025 протиправною, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 у справі №440/12122/24 про стягнення коштів з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області позивач у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", повинен звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів зі заявою про його виконання, надавши документи, визначені Порядком №845.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII).
Відповідно до ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусовому виконанню за правилами ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VIII підлягають рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів і наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Положеннями ст. 15 Закону №1404-VIII визначено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.
Частина 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII регламентує, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII державний виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
За змістом пунктів 1, 16, 22 ч. 3 ст. 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що державний виконавець має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.
За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною) (ч. 6 ст. 26 Закону № 1404-VIII).
З аналізу наведених норм вбачається, що державний виконавець зобов`язаний розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа та в повному обсязі вчиняти передбачені законом виконавчі дії з метою примусового виконання рішень, в тому числі рішень зобов`язального характеру.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо, законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що приймаючи оскаржувану постанову, державний виконавець виходив з того, що відповідно до частини другої статті 6 Закону №1404-VIII та розд. I статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. 
Зважаючи на те, що ухвалою від 27.11.2025 у справі №440/12122/24 змінено порядок і спосіб виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 у справі №440/12122/24 на стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 заборгованості з пенсійних виплат у розмірі 247 148,11 грн - стягувач має звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, із заявою про виконання рішення суду.
Виконавче провадження №77238653 було відкрито на примусове виконання виконавчого листа №440/12122/24, виданого 03.01.2025 Полтавським окружним адміністративним судом, про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2023 на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.08.2024 №ФП77964/11921 про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2023, відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", положень постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", з урахуванням раніше виплачених сум
У подальшому ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.11.2025 у справі №440/12122/24 змінено порядок і спосіб виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 у справі №440/12122/24 на стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 заборгованості з пенсійних виплат у розмірі 247 148,11 грн.
Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання встановлені Законом України від 05.06.2012 №4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (надалі - Закон №4901-VI).
Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII установлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Разом з тим, відповідно до частини другої статті 6 Закону №1404-VI, рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Згідно зі статтею 3 Закону №4901-VI, виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.
Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
У разі якщо стягувач подав не всі необхідні для перерахування коштів документи та відомості, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти днів з дня надходження заяви повідомляє в установленому порядку про це стягувача.
У разі неподання стягувачем документів та відомостей у місячний строк з дня отримання ним повідомлення центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, повертає заяву стягувачу.
Стягувач має право повторно звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання рішення суду у визначені частиною другою цієї статті строки, перебіг яких починається з дня отримання стягувачем повідомлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.
Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Наведені приписи Закону України "Про виконавче провадження" та Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" вказують, що повноваженнями щодо виконання рішень про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ наділені органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Зі змісту статті 3 Закону №4901-VI випливає, що такі рішення виконуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, оскільки виконання вказаної категорії судових рішень здійснюється саме органами Державної казначейської служби України згідно з частиною першою статті 3 Закону №4901-VI, то Державна виконавча служба не наділена повноваженнями виконувати в примусовому порядку рішення суду щодо стягнення коштів з державних органів шляхом списання коштів з рахунків державного органу.
Повернення стягувачу виконавчого документу у порядку пункту 9 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII здійснюється за умови, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Враховуючи наведене вище правове регулювання питань примусового виконання судових рішень щодо стягнення коштів з державних органів, суд зазначає, що фактично органи Державної виконавчої служби не наділені повноваженнями щодо їх виконання, у зв`язку з чим не мають можливості здійснювати виконавчі дії у вказаних категоріях справ з метою примусового виконання судових рішень щодо стягнення коштів з державних органів.
З огляду на встановлений спосіб виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 у справі №440/12122/24 шляхом стягнення з боржника, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, на користь стягувача, ОСОБА_1 заборгованості з пенсійних виплат у розмірі 247 148,11 грн, державний виконавець у ВП №77238653 в силу положень частини другої статті 6 Закону України "Про виконавче провадження", статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" позбавлений можливості здійснювати подальші виконавчі дії з метою примусового виконання судового рішення.
Отже, застосувавши приписи пункту 9 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII, державний виконавець у спірних правовідносинах прийняв обґрунтоване рішення щодо повернення виконавчого документу стягувачу.
Колегія суддів не бере до уваги доводи позивача з приводу того, що у спірних правовідносинах спеціальною нормою є частина третя статті 4 Закону №4901-VI, згідно з якою суб`єкт владних повноважень повинен передати оригінал виконавчого документа до відповідного органу системи Державної казначейської служби України, а не повертати оригінал виконавчого документа стягувачеві, оскільки положеннями статті 4 даного Закону врегульовано особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи.
Проте, спір у даній справі виник з приводу виконання рішення суду про стягнення коштів з державного органу, з огляду на що підстави для застосування статті 4 Закону №4901-VI відсутні.
Як наслідок, з цих самих підстав не підлягають застосуванню і положення статті 34 Закону №1404-VIII.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, відповідно до пункту 6 якого, у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб:
заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка (у разі наявності - довідку банку), назви банку, його МФО та коду ЄДРПОУ, номера рахунка (поточний, транзитний, картковий), прізвища, імені, по батькові (повне найменування - для юридичної особи) власника рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних для пересилання коштів через підприємства поштового зв`язку, що здійснюється за рахунок стягувача (прізвище, ім`я, по батькові адресата, його поштова адреса (найменування вулиці, номер будинку, квартири, найменування населеного пункту, поштовий індекс), реквізити банківського рахунка поштового відділення); оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету (у судових рішеннях про стягнення коштів з відповідного бюджету).
До заяви можуть додаватися інші документи, які містять відомості, що сприятимуть виконанню рішення про стягнення коштів (довідки та листи органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, або органів місцевого самоврядування, рішення органів досудового розслідування та прокуратури тощо).
Виконавчі документи пред`являються до виконання у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження".
Колегія суддів зауважує, що Закон України «Про виконавче провадження» та Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачають єдиний виключний порядок виконання рішення про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган та не наділяють державного виконавця повноваженнями щодо виконання таких рішень.
Застосовуючи положення Основного Закону України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 лютого 2020 року у справі №9901/513/19 виснувала, що діяльність органів державної влади здійснюється відповідно до спеціально - дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом».
Тобто, державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зобов`язаний діяти виключно у тих межах, які окреслені законодавцем, та не має права відступати від правового регулювання, запровадженого законодавцем у певній сфері суспільних відносин, зокрема, виходити за межі наданих їй повноважень, або здійснювати їх реалізацію у спосіб, який законом не передбачений.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що відповідач правомірно виніс постанову про повернення стягувачу виконавчого документу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що для виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 у справі №440/12122/24 про стягнення коштів з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області позивач у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", повинен звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів зі заявою про його виконання, надавши документи, визначені Порядком №845.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2026 по справі № 440/2517/26 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2026 по справі № 440/2517/26 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		І.М. Ральченко 	
Судді	   	К.В. Мінаєва   В.В. Катунов   	
Постанова складена в повному обсязі 28.05.26.