КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6670/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/20879/23-ц

09 квітня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Кирилюк Г.М. 
- Рейнарт І.М.
при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Горлевого Дмитра Івановичанарішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2025 року, постановлене під головуванням судді Соколова О.М., у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державної організації «Український Національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» про визнання свідоцтва України на знаки для товарів і послуг недійсним та зобов`язання вчинити дії,-
в с т а н о в и в:

У травні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Державної організації «Український Національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» про визнання свідоцтва України на знаки для товарів і послуг недійсним та зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що на початку травня 2023 року він дізнався про те, що ОСОБА_2 без його дозволу зареєструвала торговельну марку,використувуючи його ім`я.
Зазначав, що згідно з абз. 4 ч. 4 ст. 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» не реєструються як знаки позначення, які відтворюють прізвища, імена, псевдоніми та похідні від них, портрети і факсиміле відомих в Україні осіб без їх згоди.
Позивач стверджував, що знаки для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1», «ІНФОРМАЦІЯ_2» за свідоцтвом України № НОМЕР_1 станом на дату подання заявки 12жовтня 2018 року були такими, що відтворювали прізвище відомої в Україні особи, а саме - « ОСОБА_1 ».Він не надавав будь-яким особам, в тому числі й відповідачці, прав на використання його прізвища у якості знаків для товарів та послуг.
Позивач вважав, що відповідач  ОСОБА_2 , яка є директором ТОВ «Дабл`ю мьюзік юкрейн»,використовувала протягом трьох років його,  ОСОБА_1 , популярність, який на час подання заявки 12жовтня 2018 року вже був добре відомою в Україні особою, не маючи на це відповідного права, з метою матеріальної наживи.  
Про зловживання відповідачки  ОСОБА_2 та порушення його прав він дізнався у травні 2023 року після ознайомлення з матеріалами справи № 288/20/22 за позовом ТОВ «Дабл`ю мьюзік юкрейн» до нього, ОСОБА_1 , про стягнення штрафних санкцій.
Оскільки реєстрація спірних знаків була здійснена з порушенням його прав, то відповідно до ст.19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», спірне свідоцтво України на знаки для товарів і послуг яке було видане на ім`я ОСОБА_2, підлягає визнанню недійсним повністю.
З урахуванням наведених обставин, позивач  ОСОБА_1  просив суд:
визнати недійсним повністю свідоцтво України на знак для товарів і послуг  № НОМЕР_1 для всіх товарів та послуг Міжнародної класифікації товарів і послуг, для яких він зареєстрований;
зобов`язати Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» внести відомості до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг про визнання недійсним свідоцтва України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 для всіх класів Міжнародної класифікації товарів і послуг та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетні «промислова власність»;
стягнути з ОСОБА_2 на користь     ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000 грн та витрати по сплаті судового збору.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державної організації «Український Національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» про визнання свідоцтва України на знаки для товарів і послуг недійсним та зобов`язання вчинити дії, відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Горлевий Дмитро Іванович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2025 рокута ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити та визнати недійсним повністю свідоцтво України № НОМЕР_1 на знак для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_2 ІНФОРМАЦІЯ_1» щодо всіх товарів/послуг, для яких зареєстроване; зобов`язати Державну організацію «Український Національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» внести відомості до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг про визнання недійсним свідоцтва України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 для всіх класів Міжнародної класифікації товарів і послуг та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетні «промислова власність». Стягнути з відповідача(ів) судові витрати, понесені позивачем у судах першої та апеляційної інстанцій (судовий збір, витрати на правничу допомогу, витрати на експертний висновок).
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторона позивача посилалась в обгрунтування своїх вимог.
Зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки наступним доказам: висновку експерта № 254-01/24, який прямо встановлює відомість позивача в Україні до 12.10.2018 року і відтворення його імені у спірному знаку; відповіді на адвокатський запит ТОВ «Новий канал» із даними телевізійної панелі Nielsen, які підтверджують загальнонаціональне охоплення/перегляди проєкту та пов`язаність відомості позивача з його перемогою в 2017 році; відповіді на адвокатський запит УКРНОІВІ, в якійзазначено, що під час реєстрації торговельної марки не було отримано дозволу ОСОБА_1 ; витягам із ЗМІ про відомість позивача, посвідченню актора СТБ.
Вказане свідчить про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям обґрунтованості та вмотивованості.
До того ж, суд першої інстанції неправильно ототожнив умови недійсності з "обізнаністю" Укрпатенту під час експертизи.
Суд першої інстанції не врахував, що предметом судового контролю за ст. 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» є те, чи відповідав знак умовам надання правової охорони станом на дату подання заявки.
Саме це питання вирішив експерт, який зазначив, що знак «ІНФОРМАЦІЯ_1/ІНФОРМАЦІЯ_2» станом на 12.10.2018 року був таким, що відтворював ім`я відомої в Україні особи - позивача. Експерт встановив не лише відомістьпозивача, а й відсутність згоди позивача у матеріалах заявки на реєстрацію торговельної марки (як елемент порушення).
Отже, наявність/відсутність відомостей у Укрпатенту під час експертизи не усуває і не легалізує порушення умов охороноздатності, якщо таке порушення фактично існувало.
Суд першої інстанції також неправильно застосував аргумент про "відсутність мотивованого заперечення" (ст. 10 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг»), враховуючи те, що позов заявлено не про законність дій експертизи, а про недійсність свідоцтва у судовому порядку. 
При цьому, подання заперечення є правом, а не обов`язком особи, і його неподання не позбавляє права на судовий захист та на застосування ст. 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг». 
Отже, аргумент суду першої інстанції підміняє критерій недійсності ("невідповідність умовам охорони") процедурним фактом ("чи подавали заперечення"), який не встановлений законом як умова для визнання свідоцтва недійсним, а відтак висновок суду про відмову у позові з цієї причини є наслідком неправильного застосування закону.
Твердження суду першої інстанції про відсутність доказів відомості  позивача на території всієї України станом на 12.10.2018 року спростовується доказами, що містяться в матеріалах справи, а саме: висновком експерта, який встановив наявність відомостей про відомість позивача в Україні до 12.10.2018 року та відтворення його імені у знаку; відповіддю ТОВ «Новий канал», яка підтверджує: проєкт « Топ-моделі по-українськи» транслювався з вересня по грудень 2017 року на «Новому каналі»; переможцем визнано ОСОБА_1 ; наведені показники Nielsen щодо загального рейтингу/охоплення та сукупної кількості переглядів та іншими неоціненими доказами у справі.
В частині допущених судом першої інстанції порушень принципу змагальності сторінпозивач зазначає, що 20.11.2025 року представником позивача було подано клопотання про відкладення розгляду справи через непрацездатність, із долученням довідки.
Разом з тим, суд першої інстанції не розглянув клопотання сторони позивача, не мотивував розгляд справи за відсутності сторони позивача, чим позбавив позивача ефективної участі в процесі. Це, на думку сторони позивача, свідчить про порушення судом першої інстанції вимог ст. 223 ЦПК України та принципу змагальності (ст. 12 ЦПКУкраїни), що є окремою підставою для скасування рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Державної організації «Український Національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» - Свіденко Світлана Костянтинівна просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2025 року - залишити без змін.
Зазначає, що під час проведення кваліфікаційної експертизи заявки  № m201823915 (станом на дату подання 12.10.2018 року) не було виявлено інформації про відомість в Україні особи - ОСОБА_1 , саме тому не було застосовано підставу для відмови у видачі поданої на реєстрацію спірної торговельної марки, передбаченою частиною 4 статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг». 
Відповідно допункту 8 статті 10 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» будь-яка особа може подати до закладу експертизи мотивоване заперечення проти заявки щодо невідповідності наведеного в ній позначення умовам надання правової охорони, встановленим цим Законом.
Зазначене положення міститься у Законі України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг»з метою надання будь - якій особі можливості заперечити проти такої реєстрації, у разі якщо вона мотивовано вважає, що позначення, яке заявляється для реєстрації, не відповідає умовам надання правової охорони.
Відсутність у матеріалах заявки № m201823915 мотивованого заперечення проти реєстрації торговельної марки зацікавленої особи унеможливлювала винесення як попередньої, так і остаточної відмови у реєстрації спірної торговельної марки на підставі пункту 4 статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», а саме: не реєструються як знаки позначення, які відтворюють, зокрема, імена відомих в Україні осіб без їх згоди. 
З огляду на вище вказане, під час проведення експертизи заявки № m201823915 на видачу свідоцтва України на торговельну марку, у закладу експертизи не було відомостей про те, що заявлене позначення «ІНФОРМАЦІЯ_2 ІНФОРМАЦІЯ_1» є ім`ям відомої в Україні особи, яким є ОСОБА_1 .
Отже, експертиза заявки № m201823915 та видача оскаржуваного свідоцтва України № НОМЕР_1 була проведена з урахуванням обставин, що склалися на дату подання вказаної заявки - 12.10.2018 року, у спосіб, в межах та на підставі чинного спеціального законодавства.
Державна організація «Український Національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що експертиза заявки № m201823915 та винесення рішення про реєстрацію торговельної марки за свідоцтвом України № НОМЕР_1 здійснено відповідно до принципів, встановлених статтею 19 Конституції України, а саме, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» і Правилами № 116.
Щодо розгляду справи судом першої інстанції за відсутності сторони позивача зазначає, що представник позивача був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, про причини неявки перед судовим засіданням не повідомляв.
Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу № 757/20879/23-ц у судовому засіданні 20.11.2025 року, о 08:30 год, за відсутності позивача без порушення норм процесуального права.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Горлевий Дмитро Іванович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив скаргу задовольнити.
Представник відповідача Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності» Свіденко Світлана Костянтинівна в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції -без змін.
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про день та час розгляду справи судом повідомлена у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у її відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 12.10.2018 року   ОСОБА_2 через свого представника подала заявку №m201823915 на позначення «ІНФОРМАЦІЯ_2 ІНФОРМАЦІЯ_1» відносно послуг 35, 41 класів МКТП. 
Експертиза заявки № m201823915 на вище зазначене позначення проводилась Укрпатентом відповідно до Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» та встановлених на його основі Правил розгляду.
На підставі заявки  ОСОБА_2  від 12.10.2018 року №m201823915, 25.11.2020 року було зареєстровано свідоцтво України на торговельну марку за № НОМЕР_1  для всіх товарів та послуг Міжнародної класифікації товарів і послуг, для яких він зареєстрований. 
Очікувана дата закінчення строку дії реєстрації 12.10.2028 року.
Відмовляючи в задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державної організації «Український Національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» про визнання свідоцтва України на знаки для товарів і послуг недійсним та зобов`язання вчинити дії, суд першої інстанції посилався на те, що під час проведення кваліфікаційної експертизи заявки № m201823915 (станом на дату подання 12.10.2018 року) не було виявлено інформації про відомість в Україні особи - ОСОБА_1 , саме тому не було застосовано підставу для відмови у видачі поданої на реєстрацію спірної торговельної марки, передбаченою частиною 4 статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг».

Отже, експертиза заявки № m201823915 та видача оскаржуваного свідоцтва України № НОМЕР_1 булипроведені з урахуванням обставин, що склалися на дату подання вказаної заявки - 12.10.2018 року, у спосіб, в межах та на підставі чинного спеціального законодавства.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2025 року відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).
Згідно з частиною першою статті 296 ЦК України фізична особа має право використовувати своє ім`я у всіх сферах своєї діяльності.
Відповідно до статті 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.
У відповідності до статті 420 ЦК України до об`єктів права інтелектуальної власності належать, зокрема, торговельні марки (знаки для товарів і послуг).
Відповідно до частини другої статті 430 ЦК України майнові права інтелектуальної власності на об`єкт, створений за замовленням, належать творцеві цього об`єкта та замовникові спільно, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 492 ЦК України торговельною маркою може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень, які придатні для вирізнення товарів (послуг), що виробляються (надаються) однією особою, від товарів (послуг), що виробляються (надаються) іншими особами. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, літери, цифри, зображувальні елементи, комбінації кольорів.
Згідно зі статтею 493 ЦК України суб`єктами права інтелектуальної власності на торговельну марку є фізичні та юридичні особи. Право інтелектуальної власності на певну торговельну марку може належати одночасно кільком фізичним та (або) юридичним особам.
Набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Умови та порядок видачі свідоцтва встановлюються законом. Обсяг правової охорони торговельної марки визначається наведеними у свідоцтві її зображенням та переліком товарів і послуг, якщо інше не встановлено законом. Набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку, яка має міжнародну реєстрацію або визнана в установленому законом порядку добре відомою, не вимагає засвідчення свідоцтвом (стаття 494 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 495 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є: 1) право на використання торговельної марки; 2) виключне право дозволяти використання торговельної марки; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.
Майнові права інтелектуальної власності на торговельну марку належать володільцю відповідного свідоцтва, володільцю міжнародної реєстрації, особі, торговельну марку якої визнано в установленому законом порядку добре відомою, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» знак - це позначення, за яким товари і послуги одних осіб відрізняються від товарів і послуг інших осіб.
Статтею 5 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» зазначено, що правова охорона надається торговельній марці, яка не суперечить публічному порядку, загальновизнаним принципам моралі, вимогам законів України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», «Про засудження та заборону пропаганди російської імперської політики в Україні і деколонізацію топонімії» та на яку не поширюються підстави для відмови в наданні правової охорони, встановлені цим Законом.
Об`єктом торговельної марки може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, у тому числі власні імена, літери, цифри, зображувальні елементи, кольори, форма товарів або їх пакування, звуки, за умови що такі позначення придатні для відрізнення товарів або послуг одних осіб від товарів або послуг інших осіб, придатні для відображення їх у Реєстрі таким чином, що дає змогу визначити чіткий і точний обсяг правової охорони, що надається. Об`єктом торговельної марки не можуть бути імена або псевдоніми осіб, які обіймали керівні посади у комуністичній партії (посаду секретаря районного комітету і вище), вищих органах влади та управління СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних або автономних радянських республік (крім випадків, пов`язаних з розвитком української науки та культури), працювали у радянських органах державної безпеки, назви СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних радянських республік та похідні від них, назви, пов`язані з діяльністю комуністичної партії, встановленням радянської влади на території України або в окремих адміністративно-територіальних одиницях, переслідуванням учасників боротьби за незалежність України у XX столітті.
Набуття права на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Строк дії свідоцтва становить 10 років від дати подання заявки до НОІВ і продовжується НОІВ за клопотанням власника свідоцтва щоразу на 10 років, за умови сплати збору в порядку, встановленому пунктом 2 статті 18 цього Закону. Порядок продовження строку дії свідоцтва встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності.
Обсяг правової охорони, що надається, визначається зображенням торговельної марки та переліком товарів і послуг, внесеними до Реєстру, і засвідчується свідоцтвом з наведеними у ньому копією внесеного до Реєстру зображення торговельної марки та переліком товарів і послуг.
Право на одержання свідоцтва у порядку, встановленому цим Законом, має будь-яка особа, об`єднання осіб або їх правонаступники.
Право на одержання свідоцтва має заявник, заявка якого має більш ранню дату подання до НОІВ або, якщо заявлено пріоритет, більш ранню дату пріоритету, за умови, що вказана заявка не вважається відкликаною, не відкликана або за нею НОІВ не прийнято рішення про відмову в реєстрації торговельної марки, можливості оскарження якого вичерпані.
Відповідно до частини четвертої статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» не реєструються як торговельні марки позначення, які відтворюють зокрема, але не виключно, прізвища, імена, псевдоніми та похідні від них, портрети і факсиміле відомих в Україні осіб без їх згоди.
Статтею 10 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» визначено, що експертиза заявки складається з формальної експертизи та кваліфікаційної експертизи (експертизи по суті) і проводиться НОІВ відповідно до цього Закону та правил, встановлених на його основі центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності.
НОІВ здійснює інформаційну діяльність, необхідну для проведення експертизи заявок, і є центром міжнародного обміну виданнями відповідно до Конвенції про міжнародний обмін виданнями, прийнятої 3 грудня 1958 року Генеральною конференцією Організації Об`єднаних Націй з питань освіти, науки і культури.
Будь-яка особа протягом трьох місяців від дати публікації в Бюлетені відповідно до пункту 10 цієї статті відомостей про заявку або міжнародну реєстрацію торговельної марки чи територіальне поширення міжнародної реєстрації на Україну, здійснене після міжнародної реєстрації, може подати до НОІВ мотивоване заперечення проти заявки чи дії міжнародної реєстрації в Україні щодо невідповідності наведеного в них позначення умовам надання правової охорони, встановленим цим Законом.
За подання заперечення сплачується збір.
Вимоги до заперечення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності. Заперечення подається разом з його копією.
НОІВ надсилає копію заперечення заявнику.
Заявник вправі повідомити НОІВ про своє ставлення до заперечення протягом двох місяців від дати його одержання. Він може спростувати заперечення і залишити заявку без змін, внести до заявки зміни або відкликати її. Для власника міжнародної реєстрації зазначений строк становить три місяці від дати відправлення НОІВ до Міжнародного бюро ВОІВ повідомлення про попередню відмову в наданні правової охорони разом з копією заперечення.
Під час проведення формальної експертизи:
встановлюється дата подання заявки на підставі статті 8 цього Закону;
заявка перевіряється на відповідність формальним вимогам статті 7 цього Закону та правилам, встановленим на його основі центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності;
сплачений збір за подання заявки перевіряється на відповідність встановленим вимогам.
У разі відповідності матеріалів заявки вимогам статті 8 цього Закону та сплаченого збору за подання заявки встановленим вимогам заявнику надсилається повідомлення про встановлену дату подання заявки та здійснюється публікація в Бюлетені визначених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, відомостей про заявку протягом п`яти робочих днів з дати надіслання такого повідомлення. Склад відомостей, що підлягають публікації, повинен включати таку інформацію (за наявності): номер заявки, дату подання заявки, дату виставкового пріоритету, номер попередньої заявки відповідно до Паризької конвенції, дату подання попередньої заявки відповідно до Паризької конвенції, двобуквений код держави - учасниці Паризької конвенції, індекс (індекси) МКТП для реєстрації знаків та перелік товарів і послуг, індекс (індекси) Міжнародної класифікації зображальних елементів знака, зображення знака, заявлені кольори (зазначення кольору чи поєднання кольорів, що охороняються), заявника (ім`я або повне найменування та адресу заявника (заявників), представника (ім`я, повне найменування та реєстраційний номер представника у справах інтелектуальної власності (патентного повіреного) або іншої довіреної особи), адресата (адресу для листування).
Одночасно із здійсненням публікації в Бюлетені до Бази даних заявок вносяться відомості про заявку. Порядок ведення Бази даних заявок та склад відомостей, що містяться в ній, визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності. Відомості, що містяться у Базі даних заявок, повинні включати таку інформацію (за наявності): номер заявки, дату подання заявки, дату виставкового пріоритету, номер попередньої заявки відповідно до Паризької конвенції, дату подання попередньої заявки відповідно до Паризької конвенції, двобуквений код держави - учасниці Паризької конвенції, індекс (індекси) МКТП для реєстрації знаків та перелік товарів і послуг, індекс (індекси) Міжнародної класифікації зображальних елементів знака, зображення знака, заявлені кольори (зазначення кольору чи поєднання кольорів, що охороняються), заявника (ім`я або повне найменування та адресу заявника (заявників), представника (ім`я, повне найменування та реєстраційний номер представника у справах інтелектуальної власності (патентного повіреного) або іншої довіреної особи), адресата (адресу для листування).
Після публікації відомостей про заявку будь-яка особа має право ознайомитися з матеріалами заявки в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності. За ознайомлення з матеріалами заявки сплачується збір.
Статтею 13 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» визначено, що одночасно з публікацією відомостей про видачу свідоцтва НОІВ здійснює державну реєстрацію торговельної марки, для чого вносить до Реєстру відповідні відомості. Порядок ведення Реєстру і склад відомостей, що містяться в Реєстрі, визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності.
Відповідно до частин другої, п`ятої статті 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» свідоцтво надає його власнику право використовувати знак та інші права, визначені цим Законом. Свідоцтво надає його власнику виключне право забороняти іншим особам використовувати без його згоди, якщо інше не передбачено цим Законом: зареєстрований знак стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг; зареєстрований знак стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги; позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг, якщо внаслідок такого використання ці позначення і знак можна сплутати; позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги, або ці позначення і знак можна сплутати.
Частиною першою статті 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» встановлено, що свідоцтво може бути визнано у судовому порядку недійсним повністю або частково у разі: а) невідповідності зареєстрованого знака умовам надання правової охорони; б) наявності у свідоцтві елементів зображення знака та переліку товарів і послуг, яких не було у поданій заявці; в) видачі свідоцтва внаслідок подання заявки з порушенням прав інших осіб.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 підставами позову зазначав, що знак для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1», «ІНФОРМАЦІЯ_2» за свідоцтвом України  № НОМЕР_1 станом на дату подання заявки 12 жовтня 2018 року був таким, що відтворював прізвище відомої в Україні особи, а саме -« ОСОБА_1 », а відтак зазначене свідоцтво видане внаслідок подання заявки із порушенням його прав.
Просив визнати недійсним повністю свідоцтво України від 25.11.2020року за  № НОМЕР_1 , зобов`язати УКРНОІВІ внести до Державного реєстру свідоцтв України на торговельні марки відомості щодо визнання його недійсним та здійснити публікацію відповідних відомостей про це в офіційному електронному бюлетені Національного органу інтелектуальної власності.
За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, що переглядається, судом першої інстанції встановлено, позивачем не спростовано належними та допустимими доказами той факт, що  під час проведення кваліфікаційної експертизи заявки № m201823915 відповідачем було дотримано вимог ст. 10 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» та було опубліковано в Бюлетні інформацію про подання заявки № m201823915 на реєстрацію знака для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1/ІНФОРМАЦІЯ_2». 
У строки, визначені вказаною статтею, жодною особою не було подано до НОІВ мотивованого заперечення проти заявки № m201823915 на реєстрацію знака для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1/ІНФОРМАЦІЯ_2» щодо невідповідності наведеного позначення умовам надання правової охорони, встановленим цим Законом.
Також,  під час проведення кваліфікаційної експертизи заявки № m201823915 (станом на дату подання 12.10.2018 року) не було виявлено інформації про відомість в Україні особи - ОСОБА_1 .
Враховуючи вказані обставини, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що у Державної організації «Український Національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» були відсутні правові підстави для відмови у видачі спірного свідоцтва за заявкою № m201823915  на реєстрацію знака для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1/ІНФОРМАЦІЯ_2».
Доводи позивача про те, що висновок судового експерта  Сопової Катерини Андріївни № 254-01/24 від 26 січня 2024 року, складений на замовлення представника ОСОБА_1 адвоката Горлевого Д.І., прямо встановлює відомість позивача в Україні до 12.10.2018 року і відтворення його імені у спірному знаку, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.
За статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.
У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
За частинами першою, п`ятою статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Користуючись правом, передбаченим наведеною нормою, представником позивача було подано клопотання про долучення доказів до справи, а саме: висновку судового експерта Сопової Катерини Андріївни № 254-01/24 від 26 січня 2024 року, складеного за результатами проведення експертизи об`єктів інтелектуальної власності на замовлення представника ОСОБА_1 адвоката Горлевого Д.І.
У даному висновкувказано, що експерт попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку згідно статті 384 КК України.
Позивачем під час замовлення висновку експертам було поставлене питання: «Чи був таким, що відтворював ім`я відомої в Україні особи, а саме -  ОСОБА_1 , знак для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1», «ІНФОРМАЦІЯ_2» за свідоцтвом України № НОМЕР_1 станом на дату подання заявки 12.10.2018».
Відповідно до пункту 12.5. Методичних рекомендацій з окремих питань проведення експертизи заявки на знак для товарів і послуг (затверджених наказом ДП «Український інститут промислової власності» від 07 квітня 2014 року № 91 із змінами, внесеними наказами ДП «Український інститут інтелектуальної власності» від 22 січня 2016 року № 08, від 27 вересня 2018 року № 145-Н/2018 та від 05 листопада 2018 року № 172-Н/2018 (далі - Методичні рекомендації) при проведенні експертизи ступінь відомості в Україні тієї або іншої фізичної особи доцільно визначати за наступними критеріями: а) Популярність в професійних областях, наприклад, в науці, техніці, у живописі, літературі тощо; б) Популярність серед населення. До цієї категорії відносяться відомі в Україні спортсмени, діячі шоу-бізнесу, релігійні діячі і т. д., чиї імена відомі більшості «середнього прошарку» населення і стійко асоціюються з Україною, українською культурою, мистецтвом, спортом тощо; в) Популярність в політиці. До цієї категорії відносяться відомі в Україні політологи, партійні діячі, тощо; г) Популярності в економіці (бізнесмени і менеджери) тощо.
Оскільки позивач є діячем шоу-бізнесу, ступінь відомості позивача повинна була встановлюватись експертом відповідно до критерію «Популярність серед населення».
В розділу 1.1 висновку № 254-01/24 від 26 січня 2024 року експерт приходить до наступного висновку «Отже, надані на дослідження матеріали свідчать про широке розповсюдження у засобах масової інформації та мережі Інтернет до дати подання заявки на торгівельну марку за свідоцтвом України № НОМЕР_1 відомостей про фізичну особу  ОСОБА_1 , який знаний в Україні та внаслідок своєї професійної діяльності набув широкої популярності як модель, Інтернет-блогер та співак. Його власне імя  ІНФОРМАЦІЯ_1 /ІНФОРМАЦІЯ_2 викликає стійку асоціацію з такою діяльністю та конкретною фізичною особою ОСОБА_1».
Поряд з цим, жоден розділ висновку експерта № 254-01/24 від 26 січня 2024 року не містить жодного дослідження чи фізична особа  ОСОБА_1  відомий більшості «середнього прошарку» населення і чи вказана фізична особа стійко асоціюються у більшості «середнього прошарку» населення з Україною, українською культурою, мистецтвом тощо.
Відтак, можливо прийти до висновку, що експертом під час оформлення висновку № 254-01/24 від 26 січня 2024 рокуступінь відомості позивача встановлювалась відповідно до критерію «Популярність в професійних областях», а не критерію «Популярність серед населення». Таким чином, питання популярності позивача в професійних областях жодним чином не відноситься до предмета доказування та не приймаються до уваги судом.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що висновок № 254-01/24 від 26 січня 2024 року є неповним, неналежно обґрунтованим, оскільки він складений з недотриманням пункту 12.5. Методичних рекомендацій.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
За час розгляду справи в суді першої інстанції та апеляційної інстанції позивач не заявляв обґрунтованого клопотання про призначення відповідної експертизи судом. 
За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами його відомості на території всієї України станом на 12.10.2018 року та що станом на 12.10.2018 року  ОСОБА_1  стійко асоціюються у більшості «середнього прошарку» населення з Україною, українською культурою, мистецтвом тощо.
Таким чином, з урахуванням встановлених обставин цієї справі на підставі наданих сторонами доказів, суд першої інстанції дійшовправильних висновків, що реєстрація спірних знаків для товарів та послуг була здійснена безпорушення прав позивача, а тому, відповідно до статті 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», відсутні підстави для визнання свідоцтва України на знаки для товарів і послуг № НОМЕР_1 для всіх товарів та послуг Міжнародної класифікації товарів і послуг, для яких він зареєстрований, недійсним.
Доводи апеляційної скарги про те, що 20.11.2025 року представником позивача було подано клопотання про відкладення розгляду справи через його непрацездатність, із долученням довідки, проте суд першої інстанції не розглянув вказаного клопотання сторони позивача, не мотивував розгляд справи за відсутності сторони позивача, чим позбавив позивача ефективної участі в процесі, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що 05 вересня 2023 року судом першої інстанції постановлено ухвалу про відкриття провадженняу справі, визначено, що справа буде розглядатись за правилами позовного (загального) провадження. Явка представників сторін до суду не визнавалася обов`язковою.
08.10.2025 року судом першої інстанції постановлено ухвалу про закритя підготовчого провадження у цивільній справі № 757/20879/23-ц та призначеннясправи до судового розгляду по суті на 08 год 30 хв 20 листопада 2025 року. Явка представників сторін до суду не визнавалася обов`язковою.
Представником позивача не заперечується факт належного повідомлення його та його довірителя ( позивача) судом першої інстанції про дату та час розгляду справи по суті 20 листопада 2025 року, о 08год.30 хв.
Зважаючи на неприбуття позивача та/або представника позивача в судове засідання, неподання ними заяви про розгляд справи за їх відсутності, встановлення судом факту неповажності причин неявки представника позивача до суду та неповідомлення про причини неявки позивача, можливість розгляду справи у зв`язку з їх неявкою, суд першої інстанції розглядув справу по суті, не порушуючи вимог процесуального закону; обставин протилежного позивач не довів, як і не зазначив, яким саме чином суд першої інстанції позбавив його можливості подати всі належні та допустимі докази і пояснення, адже позивач мав право подати або витребувати документи, які, як він вважав, можуть вплинути на вирішення спору по суті та прийняття законного судового рішення на стадії подготовчого провадження, яке тривало понад два роки.
Заява представника позивача адвоката Горлевого Д.І. про відкладення розгляду справи була відправлена через електронну пошту Печерському районному суду м.Києавн( суддя Соколов) 20.11.2025 року о 16:21 год, зареєстрована в суді 21.11.2025 року, тоді як розгляд справи 20.11.2025 року був призначений на 08-30 год. Тобто, на момен передачі вказаної заяви судді розгляд справи уже відбувся, а тому суддя не міг надати оцінку доводам вказаної заяви.
Незгода із рішенням суду першої інстанції не свідчить про його незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для позивача внаслідок прийняття оскаржуваного рішення без його участі чи участі його представника, так як настання таких наслідків, як ухвалення судового рішення не на користь позивача, є звичайним передбачуваним процесом.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з оцінкою судом першої інстанцій доказів у справі, неправильним, на думку апелянта, встановленням обставин справи та не містять посилань на неправильне застосування норм матеріального права, що не може бути підставою для скасування рішення суду першої. 
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Горлевого Дмитра Івановичависновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Горлевого Дмитра Івановича.
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Горлевого Дмитра Івановичазалишено без задоволення, а судове рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Горлевого Дмитра Івановича залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: