ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/13047/25 суддя першої інстанції: Сергій КУЛЬЧИЦЬКИЙ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача Воловика С.В., суддів Кравченка Є.Д., Осіпової О.О., розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 у справі № 580/13047/25 за позовом ОСОБА_1 до Черкаської митниці про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - апелянт, позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовною заявою до Черкаської митниці (далі - відповідач), у якій просив суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 04.11.2025 № UA902000202585 та № UA902000202586.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що відповідно до статей 4, 276, 289, 293 Митного кодексу України позивач є декларантом поданих до митного оформлення товарів та особою, на яку покладається обов`язок зі сплати донарахованих митних платежів за результатами документальної перевірки, тоді як ТОВ «Голден Брокс» є лише особою, яка здійснює декларування від його імені на підставі договору про надання послуг митного брокера. 
Суд першої інстанції дійшов висновку що відомості про ТОВ «Ролідас Делівері» та договір комісії між ним і позивачем не вказані у графах митної декларації та документах, поданих до митного оформлення, а також про те, що позивач, будучи кінцевим отримувачем товару та особою, відповідальною за фінансове врегулювання, мав бути ознайомлений з документами та відомостями щодо продажу товару і транспортних витрат, мав пересвідчитися в достовірності задекларованих відомостей та здійснити декларування митної вартості на підставі достовірних даних. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим просить апеляційний суд скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовільнити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 289 Митного кодексу України та пункту 187.8 статті 187 Податкового кодексу України обов`язок зі сплати додатково визначених митних платежів виникає лише за результатами документальної перевірки, а застосування підвищеної (25 %) штрафної санкції за пунктом 123.2 статті 123 Податкового кодексу України можливе виключно за доведеності умисного характеру діяння.
Крім того, апелянт наголошує, що контролюючий орган в акті перевірки не навів жодних обставин, які прямо доводили б, що він усвідомлював суспільно небезпечний характер діяння, передбачав його наслідки та бажав їх настання чи свідомо допускав, а лише послався на вичерпний перелік складів правопорушень, для яких пунктом 109.3 статті 109 Податкового кодексу України вимагається встановлення вини.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2026 відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано справу із Черкаського окружного адміністративного суду.
Не погоджуючись з вимогами апеляційної скарги, Черкаська митниця у відзиві зазначила, що апелянт не конкретизував, які саме норми матеріального чи процесуального права порушено судом першої інстанції. Відповідач вважає доведеним умисний характер дій позивача, посилаючись на те, що позивач, маючи інформацію про невідповідність заявленої вартості товару фактичній, не подав документів, що підтверджують дійсну оплату транспортування, діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності, чим створив умови, які не могли мати іншої мети, крім заниження митної вартості. 
Відповідач також зауважив на тому, що від імені позивача, за його підписом, було подано довідку, яка містить недостовірні відомості про суму транспортних витрат.
Ухвалою апеляційного суду від 08.06.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 призначено до розгляду в порядку письмового провадження. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення апеляційної скарги в їх сукупності, колегія зазначає, що на виконання частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до статті 49 Митного кодексу України (далі - МК України) митною вартістю товарів є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, фактично сплаченій або підлягає сплаті за ці товари. 
Згідно з частиною четвертою статті 58 МК України митною вартістю товарів, що ввозяться в режимі імпорту, є ціна, фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, з урахуванням складових, визначених частиною десятою цієї статті, до яких пунктом 5 частини десятої статті 58 МК України віднесено витрати на транспортування оцінюваних товарів до місця ввезення на митну територію України.
Пунктом 2 частини другої статті 52 МК України встановлено, що декларант або уповноважена ним особа зобов`язані подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, що мають базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, які піддаються обчисленню. 
Аналогічну вимогу до достовірності, об`єктивності та обчислюваності даних встановлено і частиною двадцять першою статті 58 та частиною першою статті 257 МК України.
Пунктом 2 частини другої статті 351 МК України передбачено, що документальна невиїзна перевірка проводиться, зокрема, у разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтвердженої інформації про недостовірність відомостей, що містяться в поданих митному органу документах щодо товарів, митне оформлення яких завершено. 
Відповідно до статті 352 МК України отримані від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджені відомості щодо вартісних характеристик товару, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення, можуть використовуватися як матеріали для підготовки висновків за результатами перевірок; кореспондуючою є норма пункту 54.4 статті 54 Податкового кодексу України (далі - ПК України), яка наділяє контролюючий орган правом самостійно визначити базу оподаткування та податкові зобов`язання платника на підставі такої інформації.
Згідно зі статтею 265 МК України декларантами можуть виступати резиденти, від імені яких укладено зовнішньоекономічний договір, а декларант може здійснювати декларування самостійно або уповноважувати на це інших осіб. 
Частиною четвертою статті 266 МК України визначено, що в разі самостійного декларування відповідальність за порушення митних правил у повному обсязі несе декларант, а частиною п`ятою цієї статті встановлено, що особа, уповноважена на декларування від імені декларанта, має ті самі обов`язки, права та несе таку саму відповідальність, що й декларант.
За змістом частини першої статті 293 МК України особою, на яку покладається обов`язок зі сплати митних платежів, є декларант. Якщо декларування здійснює уповноважена декларантом особа, на неї покладається обов`язок зі сплати митних платежів солідарно з декларантом. 
Частиною другою цієї статті встановлено, що особою, на яку покладається обов`язок зі сплати донарахованих митних платежів за результатами документальної перевірки, є відповідний платник податків. 
На виконання пункту 4 частини першої статті 289 МК України обов`язок зі сплати митних платежів виникає, зокрема, після завершення митного оформлення товарів та їх випуску, якщо за результатами документальної перевірки митний орган самостійно визначає платнику додаткові податкові зобов`язання.
Відповідно до пункту 109.1 статті 109 ПК України податковим правопорушенням є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених цим Кодексом) діяння платника податків. Абзацом другим цього пункту визначено, що діяння вважаються вчиненими умисно, якщо існують доведені контролюючим органом обставини, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім невиконання або неналежного виконання вимог, установлених податковим та іншим законодавством.
Пунктом 109.3 статті 109 ПК України встановлено вичерпний перелік складів податкових правопорушень (пункти 123.2- 123.5 статті 123, пункти 124.2, 124.3 статті 124, пункти 125-1.2- 125-1.4 статті 125-1 ПК України), для притягнення до відповідальності за якими необхідною умовою є встановлення контролюючим органом вини платника податків.
Згідно з пунктом 112.2 статті 112 ПК України особа вважається винною, якщо буде встановлено, що вона мала можливість дотримання відповідних правил та норм, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання. 
При цьому вжиті платником заходи вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що платник діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності. 
Відповідно до пункту 123.1 статті 123 ПК України вчинення платником податків діянь, що зумовили визначення контролюючим органом суми податкового зобов`язання, тягне за собою накладення штрафу в розмірі 10 відсотків визначеної суми. Пунктом 123.2 цієї статті передбачено, що ті самі діяння, вчинені умисно, тягнуть за собою штраф у розмірі 25 відсотків.
Колегія суддів враховує сталу практику Верховного Суду, відповідно до якої декларант або уповноважена ним особа з моменту прийняття митним органом митної декларації несе повну відповідальність за достовірність зазначених у ній відомостей, а обов`язок сплатити податки та збори у встановлених законодавством розмірах не залежить від встановлення вини платника податків. 
Зокрема, у постанові від 14.02.2024 у справі № 809/1556/17 Верховний Суд прямо вказав, що сплата митних платежів у меншому розмірі внаслідок подання для митного оформлення документів із недостовірними відомостями є самостійною та достатньою підставою для донарахування основної суми податкового зобов`язання, незалежно від того, що першоджерелом недостовірності є дії третьої особи, про які декларант не знав і не міг знати, оскільки встановлення умислу платника податків не є необхідним для донарахування податкових зобов`язань як таких.
Водночас Верховний Суд послідовно розмежовує встановлення факту заниження податкового зобов`язання (для якого вина не є обов`язковим елементом) і встановлення умислу як самостійної кваліфікуючої ознаки, що є необхідною виключно для застосування підвищеної ставки штрафної (фінансової) санкції. 
У постановах від 23.01.2024 у справі № 160/17160/21 та від 19.04.2024 у справі № 580/5283/23 Верховний Суд сформував такі висновки, застосовні за аналогією закону до спірних правовідносин: 1) відповідальність за базовою (не пов`язаною з умислом) нормою не потребує встановлення вини платника і настає за самим фактом правопорушення; 2) застосування підвищеної ставки можливе лише за умови, що контролюючий орган довів обставини умисного, цілеспрямованого створення платником умов для порушення, причому такі обставини мають бути наведені саме в акті перевірки, а не сформульовані вперше під час судового розгляду; висновок про умисел не може ґрунтуватися на самому факті ненадання платником доказів на спростування сумнівів контролюючого органу, оскільки це суперечить установленому процесуальним законом розподілу обов`язку доказування; 3) якщо контролюючий орган умислу не довів, а сам факт правопорушення встановлено і сторонами не заперечується, суд не скасовує податкове повідомлення-рішення повністю, а скасовує його лише в частині перевищення штрафу над сумою, обчисленою за без умисною (базовою) ставкою, оскільки таке часткове скасування зі зміною ставки в межах одного складу правопорушення не є втручанням у дискреційні повноваження контролюючого органу, а лише виправленням помилкової кваліфікації діяння. 
Аналогічні висновки містяться і в постановах Верховного Суду у справах № 600/747/22-а, № 520/22505/21, № 520/18519/21, № 520/14773/21, № 160/24147/21, № 520/16217/21.
Отже, узагальнена правова позиція Верховного Суду, застосовна до спірних правовідносин, є такою: 1) декларант (уповноважена ним особа) та платник, відповідальний за фінансове врегулювання, несуть повну, не залежну від вини відповідальність за сплату основної суми заниженого грошового зобов`язання, встановленого за результатами документальної перевірки, незалежно від суб`єкта, який фактично склав чи подав недостовірні відомості; 2) застосування підвищеної (25 %) штрафної санкції за умисне вчинення діяння можливе лише за умови, що контролюючий орган довів саме в акті перевірки конкретні, а не припущені обставини цілеспрямованого створення платником умов для заниження податкового зобов`язання; 3) у разі недоведеності умислу податкове повідомлення-рішення підлягає не повному скасуванню, а скасуванню лише в частині перевищення штрафу над сумою, обчисленою за без умисною (базовою) ставкою відповідальності.
Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права й дотримання норм процесуального права, повноту встановлення фактичних обставин справи та їх правову оцінку в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що фактурна вартість транспортного засобу (2 773,00 долара США) сторонами не оспорюється. 
Спір по суті стосується лише розміру транспортної складової митної вартості: декларантом заявлено 500,00 доларів США, тоді як за відомостями, отриманими від компетентного органу Литовської Республіки на підставі банківської виписки UAB «Rolidas», двома платежами фактично сплачено 2 404,00 долара США самим позивачем, і це не заперечується.
Отримання такої інформації від уповноваженого органу іноземної держави є законною підставою для проведення документальної невиїзної перевірки (пункт 2 частини другої статті 351 МК України) та для самостійного визначення контролюючим органом бази оподаткування (стаття 352 МК України, пункт 54.4 статті 54 ПК України), а обчислена на її підставі митна вартість (144 073,84 грн = 77 171,48 грн фактурної вартості + 66 902,36 грн фактичних транспортних витрат) арифметично та методологічно є коректною і жодною стороною по суті не спростована. 
Колегія суддів перевірила також обчислення сум донарахованих платежів: різниця між скоригованою та раніше заявленою митною вартістю (144 073,84 грн - 91 086,28 грн = 52 987,56 грн) при застосуванні ставки ввізного мита 10 % відповідає сумі донарахованого мита 5 298,75 грн, а обчислена на цій основі з урахуванням мита база оподаткування ПДВ відповідає сумі донарахованого податку на додану вартість 11 657,26 грн, що узгоджується з пунктом 190.1 статті 190 ПК України.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині правомірності самого факту та розміру визначення додаткового грошового зобов`язання з мита і податку на додану вартість на загальну суму 16 956,01 грн. Цей висновок ґрунтується на належних і допустимих доказах, зокрема офіційній інформації іноземного компетентного органу, підтвердженій рухом коштів з рахунку, платником за яким є позивач, а тому є законним та обґрунтованим.
При цьому, колегія суддів критично оцінює заперечення позивача щодо його непричетності до складення довідки від 10.09.2020 та відсутності договірних відносин із ТОВ «Голден Брокс», позаяк позивач визначений у графі 9 митної декларації № UA204020/2020/238677 від 10.09.2020 особою, відповідальною за фінансове врегулювання, тобто резидентом, за дорученням та в інтересах якого укладено зовнішньоекономічну операцію з ввезення товару, а декларування від його імені здійснено ТОВ «Голден Брокс» на підставі договору про надання послуг митного брокера від 04.09.2020, відомості про який відображені у графі 44 МД.
Відповідно до частини п`ятої статті 266 та частини першої статті 293 МК України правовим наслідком такої конструкції є солідарна відповідальність декларанта (позивача) та уповноваженої особи (ТОВ «Голден Брокс») за сплату митних платежів, а обов`язок зі сплати саме донарахованих за результатами документальної перевірки платежів згідно з частиною другою статті 293 МК України покладається на відповідного платника податків, яким у спірних правовідносинах є позивач як особа, відповідальна за фінансове врегулювання. 
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 14.02.2024 у справі № 809/1556/17, і не залежить від того, чи мав позивач договірні відносини безпосередньо з ТОВ «Голден Брокс», чи діяв через комісіонера ТОВ «Ролідас Делівері». Відсутність згадки про останнього в графах митної декларації в розумінні наведених норм не звільняє позивача від відповідальності декларанта (особи, відповідальної за фінансове врегулювання) перед митним органом, а може мати значення лише для внутрішніх (регресних) відносин позивача з комісіонером, що не є предметом цього спору.
Не заслуговують на увагу й доводи позивача про те, що він не уповноважував ТОВ «Голден Брокс» та не знав про обставини декларування, оскільки чинне правове регулювання (частина п`ята статті 265, частина п`ята статті 266 МК України) не ставить відповідальність особи, відповідальної за фінансове врегулювання, у залежність від суб`єктивної обізнаності з діями декларанта-агента, а покладає на неї обов`язок забезпечити достовірність заявлених відомостей про митну вартість товару, придбаного в її інтересах та за її дорученням, незалежно від того, через кого технічно здійснено декларування. 
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що обов`язок зі сплати основної суми додатково нарахованого грошового зобов`язання (16 956,01 грн) покладається саме на позивача, є правильним по суті, хоча й недостатньо мотивованим із посиланням на відповідні норми МК України, що колегія суддів усуває цією постановою.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що застосування підвищеної ставки штрафної (фінансової) санкції за пунктом 123.2 статті 123 ПК України є самостійним питанням, відмінним від питання правомірності визначення самого грошового зобов`язання, і потребує окремого встановлення додаткового елемента - умислу платника податків у розумінні пункту 109.1 статті 109 ПК України. 
Обов`язок доведення цієї обставини відповідно до пункту 112.2, пункту 112.7 статті 112 ПК України та частини другої статті 77 КАС України покладається виключно на контролюючий орган, а сумніви щодо наявності умислу тлумачаться на користь платника податків.
Як убачається зі змісту акта перевірки від 07.10.2025, висновок відповідача про умисний характер дій позивача ґрунтується на таких обставинах: (1) позивач є кінцевим отримувачем товару та особою, відповідальною за фінансове врегулювання; (2) від імені позивача до митного оформлення подано довідку від 10.09.2020 з недостовірними відомостями про транспортні витрати; (3) позивач не подав документів, що підтверджують дійсну оплату транспортування. 
Колегія суддів зазначає, що жодна з наведених обставин, окремо чи в сукупності, не є доведенням саме умисного, цілеспрямованого створення позивачем умов для заниження митних платежів у розумінні пункту 109.1 статті 109 ПК України.
Так, по-перше, статус кінцевого отримувача товару та особи, відповідальної за фінансове врегулювання, є підставою цивільної (майнової) відповідальності за сплату донарахованого зобов`язання відповідно до частини другої статті 293 МК України, проте сам по собі цей статус не свідчить про суб`єктивне психічне ставлення особи до вчиненого діяння і не може автоматично підміняти встановлення умислу, що прямо випливає з розмежування, проведеного законодавцем у пунктах 123.1 та 123.2 статті 123 ПК України (звичайна відповідальність за сам факт заниження податкового зобов`язання складає 10 %, і додаткова, підвищена відповідальність за доведений умисел - 25 %).
По-друге, факт подання довідки від 10.09.2020, виконаної нібито від імені позивача, сам собою не є доказом, що саме позивач особисто склав, підписав або передав цей документ декларанту. Позивач послідовно, заперечує авторство підпису на вказаній довідці, а контролюючий орган, на якого процесуальним законом покладено обов`язок доказування, не надав жодних доказів (висновку почеркознавчої експертизи, пояснень посадових осіб ТОВ «Голден Брокс» чи ТОВ «Ролідас Делівері», інших матеріалів), які б спростовували заперечення позивача або підтверджували факт особистого складення чи передання ним цієї довідки митному брокеру. 
За відсутності таких доказів висновок про те, що саме позивач є автором недостовірних відомостей у довідці, ґрунтується не на встановлених обставинах, а на припущенні, що не відповідає стандарту доказування, який пункт 112.7 статті 112 ПК України покладає на контролюючий орган, а не на платника податків.
По-третє, посилання відповідача на те, що позивач не подав документів на підтвердження дійсної оплати транспортування, є посиланням на пасивну поведінку платника, а не на активні дії, спрямовані на заниження податкового зобов`язання. 
Висновок про умисел не може ґрунтуватися на самому факті ненадання платником доказів, оскільки це суперечить установленому процесуальним законом розподілу обов`язку доказування та перекладає на платника тягар спростування сумнівів контролюючого органу, тоді як зазначений тягар покладено законом на самого контролюючого органу.
Колегія суддів також враховує, що позивач фактично сплатив кошти на транспортування у справжньому (більшому) розмірі через рахунок UAB «Rolidas» та від власного імені і відкрито (з відображенням у призначенні платежу прізвища, VIN транспортного засобу та даних, що ідентифікують саме цю операцію), що об`єктивно суперечить твердженню про приховування дійсної вартості транспортування. Особа, яка свідомо мала намір занизити митну вартість, не мала б економічного інтересу здійснювати реальні платежі у повному обсязі через власний банківський рахунок із зазначенням у платіжному документі відомостей, що безпосередньо ідентифікують операцію з переміщення того самого транспортного засобу. 
Ця обставина не спростовує факту заниження задекларованої вартості (яке підтверджене об`єктивно і не заперечується), однак спростовує доводи контролюючого органу про цілеспрямований, продуманий характер дій саме позивача, на відміну від недостовірного відображення транспортної складової третьою особою (декларантом-агентом чи комісіонером) без прямої участі позивача в цьому конкретному епізоді.
Отже, погоджуючись з доводами відповідача про наявність умислу у діях позивача, суд першої інстанції не оцінив ні заперечення позивача щодо автентичності підпису у довідці від 10.09.2020, ні розподіл обов`язку доказування умислу за пунктом 112.2, 112.7 статті 112 ПК України, ні відсутність у матеріалах перевірки самостійних доказів, які прямо, а не через припущення, підтверджували б цілеспрямоване створення позивачем умов для заниження митних платежів. 
Таке обґрунтування не відповідає вимогам частин першої - третьої статті 242 КАС України щодо законності й обґрунтованості судового рішення та свідчить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, і невідповідність висновку суду в цій частині наявним у справі доказам (пункти 1, 3 частини першої статті 317 КАС України).
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що контролюючий орган не довів належними та достатніми доказами обставин, які прямо та однозначно свідчили б про умисне, цілеспрямоване створення позивачем умов для заниження митної вартості товару в розумінні пункту 109.1 статті 109 ПК України. 
Акт перевірки не містить самостійного обґрунтування цієї кваліфікуючої ознаки, а посилання відповідача на неї вперше сформульовані лише у відзиві на позов та відзиві на апеляційну скаргу, що суперечить правовій позиції Верховного Суду про необхідність фіксації обставин умисності саме в акті перевірки (справи № 160/17160/21, № 580/5283/23).
Разом з тим сам факт заниження податкового зобов`язання позивачем не заперечується і визнаний обґрунтованим, у зв`язку з чим діяння позивача утворює склад податкового правопорушення, передбаченого пунктом 123.1 статті 123 ПК України, відповідальність за яким (штраф у розмірі 10 % визначеної суми податкового зобов`язання) не залежить від встановлення вини платника. 
За таких обставин оскаржуване податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню в частині перевищення штрафу над сумою, обчисленою за ставкою 10 % і таке часткове скасування із зміною кваліфікації в межах одного складу правопорушення не є втручанням у дискреційні повноваження контролюючого органу, а є виправленням помилкової правової кваліфікації здійсненого ним же встановленого діяння.
Застосовуючи наведений підхід до фактичних обставин цієї справи, колегія суддів зазначає, що відповідно до оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 2 419,32 грн застосовано із розрахунку за ставкою 25 % на підставі пункту 123.2 статті 123 ПК України. В той же час в межах цієї справи доведеною є лише кваліфікація діяння за пунктом 123.1 статті 123 ПК України, яка передбачає застосування штрафних (фінансових) санкцій за ставкою 10 %, що складає 1 165, 73 грн.
З огляду на зазначене, колегія суддів робить висновок про те, що податкове повідомлення-рішення № UA902000202586 від 04.11.2025 в частині визначення суми основного податкового зобов`язання, що складає 11 657,26 грн та застосування штрафної (фінансової) санкції в розмірі 10%, що складає 1 165, 73 грн, відповідає критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України та є правомірним, а в частині застосування щтрафних (фінансових) санкцій в сумі 1 748, 59 грн (2 914, 32 - 1 165, 73 = 1 748, 59), є протиправним та підлягає скасуванню
Частинами першою - третьою статті 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 КАС України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 317 КАС України).
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, однак помилково застосував норми матеріального права та не забезпечив належного дотримання норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо скасування податкового повідомлення-рішення № UA902000202586 від 04.11.2025 про застосування штрафних (фінансових) санкцій у сумі 1 748, 59 грн.
У зв`язку з цим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в зазначеній частині - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Керуючись статтями 308, 315, 317, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 у справі № 580/13047/25 за позовом ОСОБА_1 до Черкаської митниці про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити частково. 
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 у справі № 580/13047/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо скасування податкового повідомлення-рішення № UA902000202586 від 04.11.2025 про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 1 748, 59 грн. - скасувати.
Ухвалити у цій частині нове рішення, яким у позовні вимоги про скасування податкового повідомлення-рішення № UA902000202586 від 04.11.2025 в частині застосування штрафу в сумі 1 748, 59 грн - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № UA902000202586 від 04.11.2025 в частині застосування штрафу в сумі 1 748, 59 грн.
В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 у справі № 580/13047/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 328-329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач С.В. Воловик

Судді Є.Д. Кравченко

О.О. Осіпова