ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 420/20017/24
адміністративне провадження № К/990/21620/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Білак М.В.,
суддів: Мацедонської В.Е., Мельник-Томенко Ж.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року (головуючий суддя - Турецька І.О., судді: Градовський Ю.М., Шевчук О. А.)
у справі № 420/20017/24
за позовом ОСОБА_1 
до Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)
про визнання протиправними, передчасними, безпідставними постанов, зобов`язання вчинити певні дії.
I. ПРОЦЕДУРА
1. У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом в якому просила:
- визнати протиправними, передчасними, безпідставними, невідповідними фактичним обставинам, а також скасувати в повному обсязі без виконання з дня винесення постанов у ВП НОМЕР_1, державним виконавцем Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби Стефанової А. М. від 04 січня 2024 року:
про стягнення виконавчого збору в розмірі 3 700,25 грн;
про стягнення мінімальних витрат на проведення виконавчих дій в сумі 269 грн;
- зобов`язати винести відповідні рішення щодо скасування оскаржуваних постанов і виконати відповідні дії із супроводом формуванням і винесенням відповідних документів, пов`язаних з виконанням рішень суду в рамках справи, за результатами розгляду судом позову.
2. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2024 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року, відмовлено у задоволенні позову.
3. У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2024 року.
4. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2024 року за нововиявленими обставинами.
5. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.
6. Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року та іншою ухвалою від 15 січня 2025 року залишено апеляційну скаргу ОСОБА_1 без руху. 
7. Не погоджуючись із залишенням своєї скарги без руху, ОСОБА_1 подала заяви про відвід головуючій судді Турецькій І.О.
8. Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні заяви про відвід.
9. Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 повернуто.
10. У березні 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 повторно подала апеляційну скаргу на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року.
11. Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року залишено без руху та надано десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали, для подання до суду апеляційної інстанції заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження. Роз`яснено, що у разі неподання заяви або визнання причин пропуску строку неповажними, відповідно до пункту 4 частини першої статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), буде відмовлено у відкритті апеляційного провадження.
12. Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року на підставі пункту 4 частини першої статті 299 КАС України.
13. Не погодившись із ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року, позивачка звернулась із касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить скасувати вказану ухвалу та ухвалити нове рішення, яким направити справу до суду апеляційної інстанції для постановлення апеляційним судом ухвали про відкриття провадження і продовження розгляду апеляційної скарги.
14. Ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
II. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
15. Суд апеляційної інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, дійшов висновку, що наведені позивачкою підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є неповажними, оскільки вчасне первинне звернення особи з апеляційною скаргою не може слугувати підставою для поновлення строку. Вказав, що право на повторне подання апеляційної скарги не може розумітися таким чином, що якщо вперше апеляційну скаргу було подано у встановлений КАС України строк і в подальшому повернуто апелянту, то повторно таку скаргу може бути подано протягом будь-якого строку, і строк на звернення до апеляційного суду в такому випадку однозначно підлягає поновленню як такий, що пропущений з поважних причин.
16. Суд апеляційної інстанції зазначив, що звертаючись до суду апеляційної інстанції повторно з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 знову не надала належних доказів для звільнення від сплати судового збору, які були вказані в ухвалі П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2025 року про відмову в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору.
III. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
17. В обґрунтування касаційної скарги скаржниця зазначає про порушення судом апеляційної інстанцій норм процесуального права, а саме пункту 4 частини першої статті 299 КАС України.
18. У касаційній скарзі позивачка наголосила, що суд апеляційної інстанції дійшов неправильних висновків щодо пропуску нею строку на апеляційне оскарження, враховуючи, що при поданні апеляційної скарги вона надала відповідні докази. Також ОСОБА_1 наголосила, що вимоги суду апеляційної інстанції стосовно необхідності сплати судового збору при першому її зверненні з апеляційною скаргою є незаконними, оскільки вона має право на звільнення від сплати такого збору через складне матеріальне становище внаслідок незалежних від неї причини.
IV. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
19. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, вважає за необхідне зазначити таке.
20. Касаційне провадження у справі відкрите з підстави оскарження судового рішення, зазначеного в частині другій статті 328 КАС України (ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження), та посилання скаржниці на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права. 
21. Суд апеляційної інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, дійшов висновку, що позивачка пропустила строк на апеляційне оскарження, а зазначенні нею підстави для його поновлення є неповажними.
22. Верховний Суд не погоджується із цим висновком з огляду на таке.
23. Статтею 295 КАС України передбачено, що апеляційна скарга, зокрема, на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, зокрема, на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.
24. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує в апеляційному порядку ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні її заяви про перегляд рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2024 року за нововиявленими обставинами. Вказану ухвалу позивачка отримала 28 грудня 2024 року.
25. Вперше з апеляційною скаргою на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернулася 07 січня 2025 року, отже в межах строку на апеляційне оскарження, визначеного статтею 295 КАС України.
26. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не сплатила судовий збір за оскарження ухвали суду першої інстанції та не надала достатніх доказів для її звільнення від сплати судового збору, ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2025 року її апеляційну скаргу залишено без руху з наданням відповідного часу для усунення недоліків поданої скарги.
27. Невиконання вимог ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2025 року про залишення скарги без руху, стало підставою для повернення апеляційної скарги ОСОБА_1 ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2025 року.
28. Вказану ухвалу надіслано ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 27 лютого 2025 року, а 12 березня 2025 року позивачка засобами поштового зв`язку знову подала апеляційну скаргу на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року.
29. Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 заявила клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що повернення апеляційної скарги не позбавляє права на повторне її подання у порядку, встановленому законом. Окрім того, ОСОБА_1 подано клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
30. Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху, оскільки наведена ОСОБА_1 причина не є підставою для поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції. Надано позивачці 10 днів з дня вручення копії ухвали, для подання до суду апеляційної інстанції заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року. Вказану ухвалу позивачка отримала 27 березня 2025 року. 
31. 03 квітня 2025 року, засобами поштового зв`язку, ОСОБА_1 подала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції. Зазначила, що 07 січня 2025 року нею своєчасно подано апеляційну скаргу проте 04 березня 2025 року поштою отримала ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2025 року про повернення апеляційної скарги. Маючи право і підстави на повторне звернення до суду з апеляційною скаргою, 12 березня 2025 року, засобами поштового зв`язку, повторно подала апеляційну скаргу на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року. На думку позивачки, в силу положень КАС України, повернення апеляційної скарги не позбавляє права на повторне її подання у порядку встановленому законом. 
32. Суд апеляційної інстанції, приймаючи оскаржувану ухвалу, дійшов висновку, що позивачка пропустила строк на апеляційне оскарження та не навела поважних причин для його поновлення. 
33. Однак, таке твердження суперечить позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 24 липня 2023 року у справі № 200/3692/21. У вказаному рішенні Верховний Суд зазначив, що процесуальний строк, зокрема строк на апеляційне оскарження у разі повторного подання апеляційної скарги може бути поновлено у випадку дотримання одночасно таких умов:
- первісне звернення до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою відбулось у межах передбаченого процесуальним законом строку на апеляційне оскарження;
- повторне подання апеляційної скарги відбулось в межах строку апеляційного оскарження, встановленого процесуальним законом, або упродовж розумного строку після отримання копії відповідної ухвали суду про повернення первісної скарги, без невиправданих затримок і зайвих зволікань;
- скаржником продемонстровано добросовісне ставлення до реалізації ним права на апеляційне оскарження й вжито усіх можливих та залежних від нього заходів з метою усунення недоліків апеляційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої апеляційної скарги, і такі недоліки фактично усунуті станом на момент повторного звернення з апеляційною скаргою;
- доведено, що повернення попередньо поданих апеляційних скарг відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення, і які обумовлені наявністю об`єктивних і непереборних обставин, що унеможливили або значно утруднили можливість своєчасного звернення до суду апеляційної інстанції, й не могли бути усунуті скаржником;
- наявність таких обставин підтверджено належними і допустимими доказами.
34. Проте, вказані умови не були досліджені судом апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали.
35. Судом апеляційної інстанції встановлено, що вперше ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою в межах строку, передбаченого статтею 295 КАС України. В подальшому апеляційну скаргу їй було повернуто ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2025 року, а вже 12 березня 2025 року вона повторно подала апеляційну скаргу, що свідчить про відсутність зволікань особи щодо звернення до суду. 
36. Окрім того, колегія суддів наголошує, що підставою для повернення вперше апеляційної скарги слугувала несплата ОСОБА_1 судового збору за подання скарги. Вдруге, звертаючись зі скаргою до суду апеляційної інстанції, позивачка подала клопотання про звільнення від сплати судового збору, однак суд апеляційної інстанції його не розглянув, зазначаючи в ухвалі про без руху лише щодо необхідності подати клопотання про поновлення строку з зазначенням нових підстав пропуску цього строку. Однак, в оскаржуваній ухвалі про відмову у відкритті апеляційного провадження суд зазначив, що ОСОБА_1 не надала знову належних доказів для звільнення від сплати судового збору. 
37. Згідно з приписами статті 8 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» та статті 133 КАС України суд може звільнити від сплати судового збору, враховуючи майновий стан особи, або при наявності підстав для звільнення від такої сплати, передбачених цим законом. Однак, без розгляду клопотання та ненадання правової оцінки доданим до такого клопотання документам суд позбавлений можливості встановлювати належність доказів щодо звільнення від сплати судового збору.
38. Варто зазначити, що у абзацах другому, третьому підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 верховенство права охарактеризовано як панування права в суспільстві. Верховенство права, за позицією Суду, вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
39. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.
40. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ілхан проти Туреччини» ((В.П.), № 22277/93, 27.06.2000, параграф 59) зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
41. Тому, з метою забезпечення принципу правової визначеності та запобігання порушенню принципу верховенства права суди повинні досліджувати дотримання строку звернення до суду, причини його пропуску та послідовно застосовувати відповідні правові наслідки його спливу.
42. Цей висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 520/109/20.
43. Верховний Суд звертає увагу й на практику Європейського суду з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30 червня 2006 року у справі «Каменівська проти України» (заява № 18941/04), у якій наголошено, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21.02.1975, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (див. Guйrin v. France, рішення від 29.07.1998, п. 37). Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (див. Pйrez de Rada Cavanilles v. Spain, рішення від 28.10.1998, Reports 1998-VIII, с. 3255, п. 45).
44. Таким чином у розглядуваному випадку, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, занадто формально підійшов до оцінки обставин в частині пропуску позивачкою строку на апеляційне оскарження, не взявши до уваги усі наведені нею аргументи стосовно пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, що призвело до порушення права на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (в аспекті доступу до суду).
45. Колегія суддів зазначає, що в контексті обставин цієї справи висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою позивачки є передчасним, з огляду на те, що позивачка не зловживала своїм процесуальним правом та не допустила необ`єктивного зволікання з поданням апеляційної скарги.
46. У зв`язку з викладеним, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження підлягає скасуванню, оскільки судом порушено норми процесуального права, а також принцип рівності сторін, наслідком чого стало порушення права скаржника на судовий захист.
47. Однією з основних засад судочинства, визначених пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного перегляду справи. При цьому право на апеляційне оскарження судових рішень у контексті положень частини першої статті 55 Конституції України є складовою права кожного на звернення до суду. КАС України також визначено принципи здійснення адміністративного судочинства, одним із яких є забезпечення апеляційного оскарження судового рішення. Цей принцип полягає у тому, що особам, які беруть участь у справі, а також іншим особам, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи чи інтереси, у випадках та порядку, визначених цим Кодексом, надається право оскарження ухвалених судом рішень. Тому необґрунтована відмова у відкритті апеляційного провадження суперечить завданню адміністративного судочинства та не відповідає конституційним принципам щодо гарантованого доступу до правосуддя та права на апеляційний (другий) перегляд судового рішення.
48. Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
49. Таким чином, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення - скасуванню із направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
50. З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 345, 353, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року скасувати, а справу №420/20017/24 направити для продовження розгляду до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
М.В. Білак
В.Е. Мацедонська
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду